{A}{FG14}{C FF640100}Wellington Arthur Colley-Wellesley \ 
{FC12}{C FF707070}(1769 - 1852) \ 
{A}{C FF100801}Narozen roku 1769; pochází z rodiny Wellesleyů z Danganu. Navštěvoval Eton College a poté studoval vojenské vědy ve Francii. Do služby nastoupil k 73. pluku horských střelců, kde si vysloužil koncem roku 1787 povýšení na poručíka. Až do března 1793 působil Wellington jako člen vojenského štábu lordů Irska a po několik následujících let jako člen irského parlamentu. V roce 1794 se zúčastnil tažení do Holandska a roku 1796 odplul do Indie; zde vedl několik úspěšných tažení proti místním vzbouřencům. To mu roku 1805 vyneslo hodnost generálmajora. Po návratu do Británie se stal členem Dolní sněmovny a v roce 1807 ministrem zahraničí Irska. Roku 1808 se Wellington vylodil s posádkou čítající na deset tisíc mužů v Portugalsku a zahájil útok na Lisabon. Pak pokračoval v čele sjednocené anglicko-portugalské armády v tažení na Španělsko. Porazil vojska generála Junota, maršála Soulta a Josefa Bonaparta; úspěšně odolal sedmdesáti tisícovému vojsku u Masseny. Koncem roku 1812 měl Wellington pod kontrolou většinu velkých měst včetně Madridu a na druhý rok v létě završil své úspěchy úplným vytlačením Napoleonových vojsk ze Španělska. V letech 1814-1815 byl velvyslancem ve Francii. Na dobu ‚100 dní' stanul v čele sjednocených sil; Wellington se stal jedním z nejdůležitějších účastníků bitvy u Waterloo a byl jedním z těch, kteří trvali na zachování života poraženého císaře. V roce 1818 se stal členem a v roce 1828 pak i předsedou vlády; staral se o ministerstvo zahraničních věcí (1834-35) a ministerstvo bez portfeje (1841-46). Od roku 1826 až do své smrti v roce 1852 velel pozemním silám armády.
