{A}{FG14}{C FF640100}Kutuzov Michail Illarionovič \ 
{FC12}{C FF707070}(1745 - 1813) \ 
{A}{C FF100801}Narozen v roce 1745 ve slavné rodině Golenisševů-Kutuzovů. Studoval strojírenství a dělostřelectví u ženijního sboru. V Liflandu se jako velitel malého oddílu účastnil boje s polskými vzbouřenci. V Turecku se jako vrchní proviantní důstojník několikrát blýskl i na bojišti. V roce 1774 přišel o oko v těžkých bojích na Krymu. V hodnosti generálmajora vedl armádu a proslavil se při útoku na Očakov a pak v bitvě u Izmailu (v čele hlavního voje vedl útok osobně). Od roku 1793 byl velvyslancem v Cařihradu. Po svém návratu do vlasti byl pověřen několika funkcemi - generál-guvernérem Kazaně, Vatky, Litvy, vojenským guvernérem Petrohradu, vrchním velitelem pěších sil, flotily a pevností Finska, hlavním představitelem pěšího kadetního sboru nižší šlechty, vojenským inspektorem. V roce 1805 se stal vrchním velitelem ruské armády v Evropě a po porážce u Slavkova vyjednavačem s Francouzi. V roce 1811, když se dostal do nemilosti, byl odvolán z čela dunajské armády, které velel, ale na začátku vlastenecké války ho car postavil do čela obrany Moskvy a Petrohradu. Poté se stal vrchním velitelem ruské armády. Jako vyznamenání za úspěch v bitvě u Borodina byl Michail Illarionovič Kutuzov povýšen do hodnosti vrchního polního maršála. V posledních letech svého života se stal až příliš opatrný a pasivní. Při pronásledování nepřítele zemřel roku 1813 v Buzlau (Prusko).
