UNITSMD\FRNEGRNG.MD.HISTORY Francouzské slovo "chasser" pochází od německého "Jäger" - lovec, myslivec. Ve francouzské armádě byly všechny oddíly lehké pěchoty označovány jako myslivecké. Myslivci procházeli náročným výcvikem, a to je odlišovalo od běžné pěchoty. Jen minimum času při něm zabírala pořadová příprava, větší prostor se věnoval zdokonalování ve střelbě. Na rozdíl od běžné pěchoty měla lehká pěchota za úkol pronikat v malých skupinách, vytvářet střelecká obklíčení a operovat individuálně, bez nutnosti čekat na rozkaz. Často se využívala taktika, kdy se myslivci vzdálili od armády, pálili na nepřítele z velké dálky, decimovali jeho formace a snižovali morálku. Poměrně často byli využíváni k ostřelování nepřátel z budov a jiných přirozených útočišť, případně k boji v lese a dalších přírodních lokalitách. Myslivci dostávali zvláštní úkoly, jako například likvidace nepřátelských důstojníků, nosičů standart a osádek děl ještě před tím, než stihnou vypálit. K nejzkušenějším mysliveckým oddílům s nejpřesnější muškou vyzbrojeným puškami (karabinami) patřili tak zvaní karabiníci. Projektil vypálený z jejich zbraně se v letu otáčel, čímž se zvyšovala přesnost střelby. Navíc měl tento typ zbraně mnohem větší dostřel než běžná, hladce vrtaná puška.
UNITSMD\FRNFUZ.MD.HISTORY Ve francouzské armádě byli jako pěšáci označovány oddíly, které nepatřily k žádné privilegované či specializované skupině. Jejich vojáci obvykle měli dobrý výcvik, dokázali udržet přidělené postavení a byli schopnými bojovníky tváří v tvář. Výcvik každého běžného pěšího oddílu kladl důraz na pořadovou přípravu a schopnost udržet formaci. Výcvik jednotlivců v boji byl spíše povrchní. Prvořadé bylo, aby vojáci bojovali v součinnosti, přesně a na povel zasypávali nepřítele hradbou projektilů. Při takovéto taktice nehrály schopnosti jednotlivce takovou roli. A nedostatek bodákového výcviku byl nahrazován vštěpováním zápalu a odhodlání do srdcí obyvatel mladé Republiky. Vojáci Napoleonovy armády věřili svému vrchnímu veliteli i poté, co se prohlásil za císaře. Po bojišti se pěšáci pohybovali v sevřených formacích ve tvaru řady, zástupu nebo čtverce a útočili na nepřítele soustředěným náporem. Výzbroj pěších oddílů tvořila mušketa z roku 1777, bajonet a široký meč (jen do roku 1805). Nasazovali se všude tam, kde jiná běžná pěchota - v boji v otevřeném terénu. Francouzští pěšáci stáli vždy v předních liniích, které kryly první úder nepřítele a které měly za úkol prorazit frontovou linii.
UNITSMD\FRNFUZNG.MD.HISTORY Během Revoluce roku 1789 opustili mnozí své domovy, aby mohli prosazovat ideje a principy, kterým vyhlásili svoji věrnost. Řada z nich měla lepší výzbroj než jen holé ruce a fanatické odhodlání. Jejich skupinám se říkalo brigády, ale ve skutečnosti to byly prapory a pluky dobrovolníků. Nezvyklý název nedostaly náhodou; zdůrazňoval rozdíl mezi nimi a pluky, které jim čelily. Oddíly dobrovolníků bojovaly zejména srdcem, ale také střelnými zbraněmi. Slučovaly se do skupin, aby mohly vzdorovat roajalistům. Sami dobrovolníci si říkali Národní gardy a tyto jednotky stály za úspěchem revoluce. Po velkolepém vítězství prošly Národní gardy výcvikem a dostalo se jim oficiálního uznání stavu, takže mohly pokračovat v činnosti nezávisle na armádě. Nasazovaly se jako jednotky vnitřní obrany země, plnily policejní úkoly, mnozí národní gardisté však přešli do řad pěchoty, kde se začlenili mezi profesionální vojáky. Zajímavé bylo, že po celou dobu jejich existence byla kritéria pro výběr členů více než volná, takže v řadách Národní gardy sloužili jak starci, tak chlapci - prostě každý, kdo byl připraven bránit myšlenky Revoluce.
UNITSMD\FRNGRE.MD.HISTORY Oddíly granátníků patřily k elitním divizím pěchoty, do jejichž řad byli verbováni nejvyšší a nejschopnější vojáci z celého praporu. Proto téměř každý běžný pěšák snil o tom, že se stane granátníkem, protože ti si užívali různých privilegií, měli dobrou stravu a byli lépe placeni. Ti, kdo měli štěstí a dostali se ke granátníkům, bývali na své postavení pyšní a na ostatní vojáky pohlíželi s despektem. Mnoho francouzských granátníků bylo paličatých a vzpurných. Pro mnoho z nich představovala jejich vysoká kožešinová čepice, která tvořila nedílnou součást uniformy, předmět pýchy. Francouzští granátníci vždy plnili očekávání, proto je předcházela pověst neporazitelných a neúnavných bojovníků. Pojem granátníka tak byl vždy spojen s vysokým vojákem, který umí v boji dobře zacházet s bajonetem. Dějepisci popisují, jak v mnoha bitvách zahnal útok francouzských granátníků nepřítele na útěk. Byli vyzbrojeni krátkými dragounskými mušketami s bajonetem a širokými meči.
UNITSMD\FRNKDRG.MD.HISTORY Dragouni se objevili poprvé ve Francii. Duparc se poučil od Petera Stozziho, který v roce 1543 dal svým střelcům s arkebuzami koně, aby předešel jejich únavě pochodem a aby zároveň mohli sesednout a bojovat jako pěšáci. Později, v letech 1550-1553, sestavil maršál de Brisaque ze střelců na koních jeden vysoce mobilní pluk, který se mohl dostat na klíčové pozice, kde jezdci sesedli a bojovali po svých. Poté dragouny používal při vojenských operacích Karel IX. i Jindřich IV. V té době byli dragouni pouze jízdní pěchotou, která používala koně výhradně k rychlým přesunům. Brzy se však začala projevovat neochota opouštět sedla a jezdci bojovali na koních. A právě Císař začal dragouny využívat jako jezdecké oddíly. Dokonce zvýšil počty dragounských pluků ve Velké armádě a k velké nelibosti husarů transformoval 11. a 12. husarský pluk na pluky dragounské. Dragouni nesli široké meče, které byly snadno použitelné ze hřbetů koní, dále muškety a bajonety. Aby dosáhli maximálního pokrytí palbou, nechávali nepřátelské jezdce přiblížit na dvacet kroků a pěchotu na padesát. Dragouni však většinou nestříleli a dávali přednost boji sečnou zbraní, který přinášel lepší výsledky.
UNITSMD\FRNKEGR.MD.HISTORY Jízdní myslivci se oddělili jako zvláštní typ jízdních jednotek po revolučních bojích a vojenském tažení v Itálii. Císař pochopil, že musí vzniknout mobilní jezdecká jednotka, která by mohla tvořit předvoj nebo naopak zadní voj armády a stala se tak "očima a ušima" celého vojska. Jízdní myslivci působili většinou v průzkumu a při přepadech nepřítele ze zálohy. Kromě šavlí nosili muškety. Na bojišti se používali k podpoře jiných jízdních oddílů, zejména hulánů a kyrysníků. Využívali taktiku karabiníků Jindřicha II., kdy nechávali nepřátelskou jízdu přiblížit na padesát kroků nebo pěchotu na dvě stě kroků a pak zahájili střelbu. Salvy nepálily jednotlivé řady, ale celý oddíl současně, pak se vojáci skryli za kyrysníky, aby mohli své zbraně dobít. Poté se zapojili do pronásledování nepřítele.
UNITSMD\FRNKKAR.MD.HISTORY Zatímco kyrysníci byli považováni za výkvět jezdectva, karabiníci se stali elitou výkvětu. Třpyt jejich zlatých kyrysů zaséval strach do srdcí nepřátel. Karabiníci vznikli ve Francii za vlády Jindřicha II., jejich oddíly byly sestavovány zejména z Gaskoňců a Basků a patřily k lehké jízdě. V roce 1693 je Ludvík XIV. spojil do jednoho pluku a vyzbrojil krátkými karabinami s kulkami menší a větší ráže. Větší těsně padly do hlavně pušky a při jejich nabíjení se často používala palička. Malé projektily v případě nutnosti sloužily k rychlému nabíjení. Císař rozdělil karabiníky do dvou pluků. Jejich úkoly na bojišti byly podobné jako u kyrysníků - uštědřit zdrcující úder nepříteli a zajistit úspěch celé akce. Karabiníci nosili široké meče a krátké karabiny, které byly později nahrazeny anglickými, hladce vrtanými puškami. Byli to dobří střelci, kteří v řadách nepřátel působili těžké ztráty. Karabiníci dávali přednost střelbě na krátkou vzdálenost. Měli také dobrý výcvik v zacházení se širokým mečem. Jejich šermířskému mistrovství se ve Francii nemohl nikdo rovnat. Kyrysy karabiníků, stejně jako kyrysníků, dobře sloužily jako ochrana před kulkami, šípy a kartáčovými střelami.
UNITSMD\FRNSAP.MD.HISTORY Ke každému francouzskému sboru granátníků nebo karabiníků v plucích pěchoty a lehké jízdy byli přiděleni čtyři vojáci-ženisté a jeden ženijní kaprál, jež byli cvičení v základních ženijních operacích a plnili funkci ženistů pluku. Obvykle nosili běžnou uniformu granátníků na rukávech s emblémem překřížených seker, doplněnou bílými koženými rukavicemi s rolničkami a zástěrou. Jejich výstroj doplňovala sekera a zvláštní polní, ženijní široký meč. Nosili také dragounské pušky a občas pár pistolí. Nezbytným doplňkem vzezření ženistů byl plnovous. Ženisté měli za úkol ničit a stavět opevnění a pomáhali také vojákům při ničení oplocení a prorážení děr do zdí budov. Příležitostně bylo nezbytné použít nálože se střelným prachem. O jejich přepravu a skladování se starali také ženisté.
UNITSMD\FRNVOL.MD.HISTORY Podle výnosu z 12. března 1804 vznikly prapory lehké jízdy, kterým se říkalo "voltigeurs". Později se zrodili obdobné oddíly také v řadách pěchoty. Pro nábor do těchto oddílů, což je zajímavé, byli vybíráni spíše menší vojáci. "Voltiger" ve francouzštině znamená míhat se, být mrštný a voltižéři svému označení nezůstávali nic dlužní. Byli houževnatější než jiní vojáci a díky méně objemné výzbroji a své malé výšce měli výraznou výhodu při pohybu. Obvykle se oddělili z řad pěchoty, aby rychle a přesně z velké vzdálenosti napadli střelbou nepřítele. Oddíly voltižérů také kryly křídla méně pohyblivé pěchoty. Voltižéři byli považováni za elitní jednotky, které plnily Napoleonovo přání získávat odvážné a udatné vojáky, kteří se kvůli nedostatečné výšce nemohou dostat mezi granátníky nebo karabiníky. I přes názory pochybovačů čas ukázal, že z taktického hlediska bylo založení takovýchto oddílů velmi prozíravé. V bitvě se voltižéři pohybovali před liniemi pěchoty a zajišťovali přesnou střelbu na nepřítele z velké vzdálenosti. Jejich výzbroj tvořily dragounské krátké muškety, bajonet a široký meč.
UNITSMD\FRNKULN.MD.HISTORY První hulánský pluk čítající tisícovku mužů založil Císař ve Varšavě. Druhý pluk vznikl o něco později, v roce 1810, z holandské jízdní gardy, a ten později díky barvě uniforem dostal přezdívku rudý hulánský. Podle nařízení z 25. listopadu 1811 měla každá kyrysnická jednotka mít přidružený jeden hulánský pluk. Popud k tomu dal Císař, který chtěl jednotky schopné čelit rakouským a ruským hulánům a kozákům. Byli vyzbrojeni píkami se střapci a nasazováni většinou při pronásledování prchajícího nepřítele a při provádění překvapivých útoků na křídla nebo týl armády protivníka. Poté, co nepřátelské řady vypálily salvu, huláni na ně čelně zaútočili. Huláni byli vhodnou podpůrnou jednotkou pěchoty.
UNITSMD\FRNKMAM.MD.HISTORY Mameluci se stali součástí francouzské armády v roce 1800, kdy byly vytvořeny dva nové janičárské pluky. V Evropě se objevily poté, co Císař dokončil tažení do Egypta. V roce 1803 byl výnosem z 25. února zformován další regiment mameluků; ten byl zařazen mezi lehkou kavalerii. Mameluci byli vyzbrojeni kvalitními šavlemi a párem pistolí, které byly zavěšeny v pouzdrech po stranách sedla. Sedla mameluků měla krátké třmeny a vysoko posazené hrušky, takže zranění jezdci nepadali z koní. Mameluci se učili jezdit na koni a zacházet se šavlemi od raného dětství, což z nich činilo obávané válečníky a tu nejlepší kavalerii. Jezdili na ohnivých a rychlých koních arabských plemen, jejichž rychlost a obratnost se stala legendou. Proslavili se nenadálými útoky, jimiž zaskakovali protivníky a rozsévali smrt v jejich řadách. Tito rození jezdci snadno nepřítele obklíčili a obklopili ze všech stran. 
UNITSMD\FRNKKIR.MD.HISTORY Napoleon chápal, že jeho těžké jízdě chybí obratnost Frederikova Velkého jezdectva, proto se snažil tuto nevýhodu vyrovnat zvýšením počtu útočících jezdců. Jízda proto zahajovala útok klusem, protože to bylo jediné tempo, při kterém bylo možné udržet formaci. Tento typ útoku však znamenal značné ztráty jak mezi jezdci, tak i zvířaty. Aby ztráty mužstva klesly, dostali jezdci těžké jízdy kyrysy. Tak se stali výkvětem jezdectva celé Velké armády. Tento typ jízdních oddílů se používal zejména při mocných čelních útocích a při ničení nepřátelských řad. Jejich úspěch či neúspěch často předurčoval výsledek celé bitvy. Ve výzbroji kyrysníků byly široké meče a pár pistolí. Proto nejlépe bojovali na krátkou vzdálenost, když jezdci prorazili řady nepřítele. Kyrysníci se dobře hodili při útocích na nepřátelská děla, protože jejich zbroj chránila nejen před kulkami a šípy, ale také před střepinami kartáčových střel. Oddíl tak mohl vydržet salvu, která by rozprášila jakoukoliv jinou jízdní jednotku. Dragouni a jízdní myslivci pak kyrysníky doplňovali jako střelecká podpora.
UNITSMD\FRNKGUS.MD.HISTORY Husarské oddíly ve francouzské armádě byly založeny podle příkladu původních husarů, kteří se proslavili ve starém Maďarsku. Císař zvýšil počet husarských oddílů na třináct. Francouzští husaři se kromě toho, že dobyli spoustu dívčích srdcí, proslavili tím, že se jako jediný jízdní oddíl v historii zmocnili lodi na otevřeném moři. Stalo se to v lednu 1795, kdy některé lodi holandské vojenské flotily uvázly v ledu nedaleko od města Toxel. Když se tato novina dostala k Napoleonovi, vyslal silný jízdní oddíl společně s koňmi taženými děly, aby tato plavidla obsadil. Podařilo se to po ostrém pochodu celým severním Holandskem, přechodem moře a obklíčením flotily, která se poté vzdala. Holandští velitelé překvapení jezdectvem souhlasili se stažením svých vlajek. Husarské oddíly se používaly ke krytí pěchoty a přesunů dělostřelectva. Žádné oddíly nezajistily krytí pěchoty lépe než husarské. Husaři byli vyzbrojeni šavlemi a mušketami. Byli vyhlášení svojí obratností a pohyblivostí. Snadno obklíčili nepřítele a zaútočili z týla nebo po křídle.
UNITSMD\FRNKGRE.MD.HISTORY Kromě pěších oddílů granátníků si také jejich jízdní obdoba vybírala ty nejlepší muže. První gardistický sbor jízdních granátníků založil Ludvík XIV. v roce 1676. Ve skutečnosti používal granátníky jako jízdní i pěší vojsko. Teprve Císař začal jízdní granátníky nasazovat výhradně v sedlech. Granátníci na bojišti organizovali silné útoky, když bylo potřeba zajistit úspěch akce. Byli to výborní střelci, kteří jedinou salvou skolili celou jednotku. Jejich střelba byla zvlášť účinná, pokud stříleli jako pěší na vzdálenost padesáti kroků. Přestože se granátníci učili střelbě ze sedla, raději nepřítele ničili sečnými zbraněmi, když v plné rychlosti prorazili jeho řady.
UNITSMD\FRNKFLG.MD.HISTORY Jízdní nosič standarty

UNITSMD\ENGGRE.MD.HISTORY Od druhé poloviny 17. století byli granátníci součástí většiny evropských armád. Původně slovo "granátník" označovalo vojáka vyzbrojeného ručním granátem, ale později se z nich stala výjimečná pěchota, jejíž oddíly byly sestavovány z nejvyšších vojáků. Takový sbor byl začleněn i do každého britského pěšího praporu. Obvykle se používal při soustředěném útoku na nepřátelské pozice. Často byl granátnický útok na bodáky vyvrcholením boje, po kterém následoval průnik liniemi nepřítele a velkolepé vítězství. Díky svému počtu a dobrému výcviku byli granátníci velmi nebezpečným nepřítelem řadové pěchotě. Mezi všemi britskými granátníky proslul zejména oddíl tak zvaných gardových granátníků z prvního pěšího pluku. Vojáci této jednotky patřili v britské říši k nejoslavovanějším. Mnozí z nich se později stali četaři v dalších oddílech a šířili tak morálku a zkušenosti gardových granátníků v celé královské armádě. Nejlepší zbraně, nejlepší strava a nejlepší zásoby patřily vždy k zaslouženým výhodám granátníků.
UNITSMD\ENGMUS.MD.HISTORY V Británii byl nábor nových vojáků založen na dobrovolnosti. Příliš mnoho obyvatel říše se však do služby "ve zbrani" nehrnulo, aby strávili patnáct let v armádě, takže větší část vojenských oddílů tvořili zahraniční žoldáci. Britští verbíři neměli příliš mnoho příležitostí získat odvedence z vyšších tříd. Zaměřovali se proto zejména na věznice, hostince a podobné instituce. Takoví lidé se do armády dostávali z různých důvodů, počínaje nudou, přes vábení pravidelné mzdy a jídla, až po touhu po dobrodružství, ale i snaze uniknout spravedlnosti, závazkům a ženám. Většina z nich proto byli ztřeštěnci, dobrodruzi - nebo jen kriminálníci. Poslušnost se tak dala zajistit jedině přísnou disciplínou a krutými tresty. Z tohoto důvodu byla v britské armádě propast dělící důstojníky od řadových vojáků mnohem větší než v ostatních evropských armádách té doby. Kromě toho většinu pluků financovali z vlastních kapes šlechtici, kteří působili jako plukovníci, ale velení operací se osobně neúčastnili. Úkoly velitele tak obvykle spočívaly na bedrech podplukovníků, ale jak ukázaly dějiny, tento systém byl účinný, protože britští pěšáci byli vždy dobře cvičení a schopní střelci.
UNITSMD\ENGSAP.MD.HISTORY Nejdůležitějším úkolem těchto jednotek bylo klestit cestu jednotkám, které doprovázely. Ženisté uměli mohutnými sekerami vytvářet průchody v oplocení a nezpevněných hradbách. Na ničení tvrdších překážek měli nálože se střelným prachem. Při výstavbě opevnění ženisté pomáhali zedníkům. Poznávacím znakem ženistů byl plnovous, který tvořil téměř součást uniformy. Ženisté obvykle chodili do útoku jako první. Museli k palebné linii nepřítele dopravit prachové nálože a vyhodit do vzduchu nepřátelská opevnění, než dorazily hlavní síly.
UNITSMD\ENGEGR.MD.HISTORY Skotské pluky, které tvořily nedílnou součást britské armády, si bezesporu zaslouží zvláštní pozornost. Oddíly horalů, jak se jim v britské armádě říkalo, tvořili muži z horských oblastí Skotska, proslulí svojí vznětlivou a pyšnou povahou. V těchto krajích bylo úkolem téměř každého muže lovit a hlídat stáda dobytka se střelnou zbraní v ruce. Skotští rekruti byli vždy dobrými vojáky, kterým v žilách kolovala vojenská krev. Všech patnáct pluků horalů bylo nasazováno jako úderné jednotky. Jejich struktura byla podobná jako u řadové pěchoty. Ostatní národy měly různé vzpomínky na jejich překvapivé údery a zvláštní vzhled, proto jim dávaly přezdívky jako "dámy z pekla" nebo "amazonky". Pluky skotských horalů nosily stejné uniformy jako Angličané. Úkoly bubeníků převzali dudáci a tradiční skotský meč si ponechal pouze velící důstojník. Tradiční pokrývkou hlavy vojáků z těchto pluků byly barety zdobené černými pery, které uspořádáním připomínaly granátnickou čepici.

UNITSMD\AUSEGR.MD.HISTORY Lehká pěchota byla v Rakousku považována vždy za jakýsi přívěšek hlavního vojska a nikdy nebyla chápána jako účinná síla nebo síla vhodná k taktickému nasazení. Jednotky lehké pěchoty byly organizovány do oddílů společně s domobranou tvořenou aktivními záložníky. Efektivnost takových jednotek je velmi sporná. Po dlouhou dobu existovala lehká pěchota jako levná síla, která nevyžadovala nákladný výcvik. Používaly se také malé oddíly vybraných střelců, ale jejich počet nebyl významný. V roce 1801 však vznikl tyrolský myslivecký pluk, který se stal první velkou formací lehké pěchoty v rakouské armádě. Tyrolsko bylo tradičným zdrojem výborných střelců. Jako doplněk pluku se zformoval nepočetný oddíl tyrolských odstřelovačů a zbytek doplnili dobrovolníci. Myslivci měli výzbroj podobnou lehké pěchotě. Někteří z nich nosili pušky. Vojáci v plucích často prokázali svoji odvahu a střelecké schopnosti, takže se proslavili jako neviditelní střelci. Pluk pokračoval ve své činnosti i po ztrátě Tyrolska roku 1805.
UNITSMD\AUSFLG.MD.HISTORY Nosič standarty
UNITSMD\AUSGRE.MD.HISTORY Granátníci byli považováni v každé evropské zemi za výkvět řadové pěchoty. Degenerovaný armádní systém v Rakousku však byl bezohledný také ke granátnickým jednotkám. V roce 1805 tvořily každý rakouský pěší pluk čtyři oddíly pěchoty a jeden prapor granátníků. V následujícím roce byly všechny pluky pěchoty sestaveny ze tří pěších a jednoho granátnického praporu. Ovšem granátnické pluky se tvořily téměř vždy z jiných praporů. Vojenský život byl ve všech ohledech plný nespravedlností. Granátníci naráželi na stejné podivnosti ve velení, s jakými se setkávali také ostatní vojáci. Vysocí a urostlí rakouští granátníci nedostávali žádné zvláštní jídlo, protože to vrchní velení považovalo za zbytečný luxus. Aby se ušetřily peníze, dostávali vojáci před bojem velké množství alkoholu - granátníci ještě více než ostatní, takže armáda v boji často sotva stála na nohou. Dalším problémem bylo zastaralé nařízení, které platilo pro všechny pěší oddíly. V něm bylo stanoveno, jak má granátník chodit, stát a dýchat - vlastní iniciativa byla trestána, a to dokonce i při boji. Všechny tyto faktory zabraňovaly využívat výhod sil a schopností granátníků. I přesto však byli rakouští granátníci mnohem odvážnější než ostatní vojáci a bojovali s větším nasazením.

UNITSMD\AUSKGUS.MD.HISTORY Tento typ vojska se objevil nejprve v Maďarsku - dokonce i název husar pochází z maďarštiny, kde "huss" znamená dvacet a "ar" mzda. Když na trůn nastoupil František II. (který se později přejmenoval na Františka I.), měla rakouská jízda deset pluků husarů. Toto množství se roku 1815 zvýšilo na dvanáct. Rakouští husaři byli považováni za velmi vytrvalé a nesmiřitelné nejen mezi rakouskou jízdou, ale po celé Evropě. Husaři byli na rozdíl od zbytku rakouského jezdectva mnohem pohyblivější a na nepřítele raději stříleli, než aby s ním sváděli boj tváří v tvář. Později to bylo zakázáno. Takže se v roce 1784 objevil výnos, který obsahoval všechny pokyny týkající se vedení války jízdou a který zdůrazňoval a popisoval typy boje se šavlí. Byl však zaujatý proti účelnosti sečných ran - veškerá jízda měla vést údery širokými meči místo šavlí. Pozdější varianty výnosu dovolovaly husarům, stejně jako zbytku jezdectva, plnit roli podpůrné jednotky chránící pěchotu. Podle těchto pokynů se tak z jízdy stala doprovodná jednotka pěchoty s průzkumnými úkoly, která vedla údery do týla nepřítele. Navzdory mírné nezpůsobilosti velení si husaři většinou vedli výborně a vysloužili si pověst těch nejlepších oddílů v řadách rakouské armády.
UNITSMD\AUSMUS.MD.HISTORY Na začátku 19. století prožívala rakouská armáda těžké časy. Velení ozbrojených sil se chopily výbory hrabivých úředníků a neschopných aristokratů, což vedlo k nevyhnutelnému kolapsu celého systému. Používali zastaralou taktiku, neustále přepracovávali naprosto nesmyslná nařízení, která neměla nic společného s původním zněním - a navíc přidělávala další problémy. Organizace a řízení systému bylo tak spletité a zkostnatělé, že se stávalo, že armáda čas od času uvízla na mrtvém bodě. Bojový a pořadový výcvik rakouské pěchoty byl nepravidelný. Úkol šetřit výdaje byl pro armádu velmi škodlivý a jeho následkem docházelo v mírových dobách ke snížení početního stavu ozbrojených sil. Hlavním úkolem výcviku byl útok na bodáky - střelbě byla ponechána druhořadá role. Vojáci, kteří střelbu cvičili, dostávali pouze deset kulek za rok. Tyto všechny obtíže byly ještě zesíleny nedostatkem uniforem, obuvi a dokonce i pušek. I za takových podmínek si však rakouští vojáci udržovali disciplínu, rozhodnost a vrozenou lásku k vlasti. Pouze díky osobním kvalitám každého rakouského vojáka mohla taková armáda vzdorovat Napoleonově armádě - nejpokrokovějšímu vojsku té doby.

UNITSMD\RUSEGR.MD.HISTORY V prvních desetiletích 19. století byl problémem ruské armády nedostatek lehké pěchoty. Lehká pěchota měla nepřítele porážet střelbou a obratností, přičemž obě tyto dovednosti měla výborně zvládat. Mezi požadavky na řadovou pěchotu patřila koordinace její činnosti a disciplína, které se skloubily v koordinované střelbě celé jednotky. Osobní schopnosti jednotlivých střelců neměly praktický žádný význam. Zavést kázeň mezi řadovou pěchotou bylo mnohem levnější než cvičit dobře vybavené, odolné a chytré vojáky z veřejných prostředků. Proto pluky ruských myslivců dostávaly přesné střelce namísto úplných nováčků. Naverbovaní myslivci se stávali vojáky, kteří zvyšovali počty ruské lehké pěchoty, která byla v té době tak vzácná. Byli to dobří střelci, protože než se dostali k armádě, rozvíjeli už nějakou dobu své schopnosti při lovu. Důstojníky a kaprály u mysliveckých pluků často bývali vysoce postavení lidé, kteří měli ve střelbě soukromou zálibu. Stali se vojáky proto, aby své schopnosti využili při obraně vlasti. Francouzští vojáci často oceňovali odvahu a přesnost střelby ruských myslivců a s nechutí nepřítele respektovali. Výzbroj myslivců byla různorodá, od hladce vrtaných mušket po karabiny. Ruské myslivecké pušky mívaly dýky místo bajonetů.
UNITSMD\RUSMUS.MD.HISTORY Ruský pěšák byl houževnatý a odvážný voják, ale naprosto nevzdělaný, špatně vybavený, špatně vyzbrojený a špatně zásobovaný. Kromě toho počátkem 19. století byl výcvik ruských pěšáků horší než v ostatních armádách té doby. U vojáka stačilo, když uměl pochodovat, plnit rozkazy důstojníků a nabíjet mušketu. Ruští mušketýři nebyli cvičeni na boj s bodáky, ani v přesné střelbě. Vše, co voják znal, bylo jak se udržuje formace a kdy je třeba na nepřítele střílet. Tvrdit však, že všichni ruští mušketýři byli špatní, by nebylo správné. Většina vojáků považovala uniformu řadového vojáka za důvod proč být pyšný a byla připravena bojovat za vlast "nehledě na vlastní žaludek". Díky vlastenectví a prostému duchu byli ruští vojáci odvážní a srdnatí bojovníci. Bohužel však věrnost vlasti a vnímavost nemohly vždy nahradit nedostatek výcviku. Mušketýři tvořili základ ruské pěchoty. Bojovali v těsných formacích - v řadách, zástupech či čtvercích - a používali standardní taktiku evropských armád té doby. Ruští mušketýři nosili muškety, bajonety a široké meče podobně jako řadová pěchota jiných států.
UNITSMD\RUSPAR.MD.HISTORY První ruská domobrana, která se zformovala v prvním desetiletí 19. století, byla na evropské poměry značně početná - čítala 612.000 mužů. Za Napoleonovy invaze do Ruska byla pomoc domobrany při obraně země bezpochyby přínosem. Původně bylo úkolem podporovat pravidelné jednotky, nikoliv nezávisle vzdorovat protivníkovi. Často se však dostávala do situací, které domobrance nutily bojovat samostatně v nerovném boji proti nepříteli, bez pomoci pravidelné armády. Výzbroj ruských domobranců byla v té době nevalná. Častokrát byli nachvat vyzbrojeni píkami, ba dokonce jen zemědělským nářadím, jako byly kosy, vidle nebo sekery. U mnoha pluků nosili vojáci čepice s bronzovým monogramem a křížem. Někdy nosili oděv podobný uniformě, ale většina domobranců bývala oděna do běžných rolnických šatů. I přes to všechno dokázala ruská domobrana často prorazit nepřátelské řady, napadnout protivníka za pochodu nebo přepadnout ze zálohy. Pokud však došlo k boji v otevřeném terénu, civilní gardisté vždy utrpěli těžké ztráty.
UNITSMD\RUSPIO.MD.HISTORY Pionýři v ruské armádě byli do roku 1830 vojáci z ženijních oddílů. Žádná armáda nemohla existovat bez pomoci ženistů. Někteří museli stavět  pevnosti či pomáhat při ničení zátarasů vytvořených nepřítelem a ruští pionýři si při plnění těchto úkolů vedli vždy dobře. Kromě svých běžných úkolů museli často čelit řadové pěchotě, takže spousta pionýrských oddílů dostala vyznamenání za odvahu a zručnost. V roce 1812 disponovala ruská armáda dvěma pluky pionýrů tvořenými celkem dvaceti čtyřmi rotami. Na rozdíl od podobných zahraničních oddílů měli pionýři ve výzbroji pistole a široké meče namísto mušket. Pistole byly levnější a - co je důležitější - lehčí. Pionýři totiž měli na starost nejen munici, ale také stavební nástroje a často i nálože. Kromě toho výroba mušket byla složitá a drahá. Nedostatek zbraní byl ostatně v ruské armádě vždy problémem číslo jedna.

UNITSMD\AUSKULN.MD.HISTORY Rakouská armáda zřídila hulány během reforem po sedmileté válce. Po nástupu Františka II. na trůn existovaly pouze 2 hulánské pluky. Roku 1815 přibyly další dva - jeden se sídlem v Krakově, druhý v Portugalsku. Výzbroj jezdců se opakovaně měnila už od vlády Josefa II., až se v roce 1790 ustálila u všech oddílů na píkách. Huláni se zabývali zejména rychlým průzkumem a podporou pěchoty, podobně jako jiné jednotky rakouské lehké jízdy. Jejich hlavním úkolem bylo chránit křídla postupující jízdy a pronásledovat prchajícího nepřítele. Od začátku napoleonských válek až do Napoleonovy porážky v roce 1809 nasazovalo vrchní velení rakouské armády hulány většinou neprakticky, stejně jako všechny jízdní oddíly. I přesto se hulánům podařilo vyrovnat s problémy, které před ně byly postaveny.
UNITSMD\AUSKKIR.MD.HISTORY Kyrysníci rakouského jezdectva byli ustanoveni podle příkladu velkých rejtarů a kyrysníků vévody Maritse van Oranje. Dostalo se jim stejně jako ostatním rakouským jízdním oddílům dobrého výcviku a vybaveni byli kvalitními koňmi. Kyrysníci byli vyzbrojeni širokým mečem a dvěma pistolemi. Pistole však používali pouze ke své obraně před nepřátelskými jezdci. Rakouští kyrysníci, na rozdíl od jiných evropských kyrysníků, nosili jen polokyrys připevněný ke spodnímu prádlu pásky, nikoliv plné plátování. Jak se ukázalo v bitvě u Eckmuhlu, nebyl polokyrys adekvátním obranným brněním. Francouzští a rakouští kyrysníci se v této bitvě střetli tváří v tvář. Francouzi používali plné kyrysy, nemuseli se proto příliš obávat bodnutí zezadu. Jejich cílem tak bylo vyrazit proti nepříteli a zasadit mu úder zezadu, což se jim skutečně dařilo a zlikvidovali tak spoustu rakouských jezdců, přičemž sami utrpěli pouze malé ztráty. Bitva trvala jen pár minut, než byli Rakušané s těžkými ztrátami nuceni ustoupit. Během ústupu teprve poznali, jak nevhodné jejich brnění bylo. Bitva se zvrhla v jatka. Rakušané ztratili mnoho mužů i přesto, že to byli udatní bojovníci.
UNITSMD\AUSKFLG.MD.HISTORY Jízdní nosič standarty
UNITSMD\AUSKDRGT.MD.HISTORY Podobně jako v jiných evropských armádách vycházeli také rakouští dragouni z modelu dragounů francouzských. Za vlády Františka II. měla armáda šest dragounských pluků. Po reformách v roce 1815 zůstal jejich počet nezměněn. Dragouni byli vyzbrojeni širokými meči, karabinami a přílbou v římském stylu. Používali se k prudkým útokům jak proti pěchotě, tak proti jezdectvu. Podle výnosu z roku 1784 a jeho úpravě z roku 1806 měli dragouni stejně jako ostatní jízdní oddíly tvořit zástupy a jiné hromadné formace pouze při pochodu, nesměli na nepřítele útočit přímo, ale pouze během obranného manévru po křídle. Základem jízdní doktríny Rakouska byly formace se dvěma řadami. Díky tomu často nastávaly situace, kdy těsné formace francouzské jízdy tvořené pouze špatně cvičenými jezdci na chvatně vybraných koních snadno prorazili tenkou řadu dobře organizovaných rakouských dragounů. Podle další nevhodné stati tohoto nařízení týkající se současného útoku několika pluků měli Rakušané útočit na nepřítele pouze tehdy, pokud jejich křídlo bránili huláni a husaři, případně oni sami. Následky je možné odhadnout - porážka v tažení roku 1809.
UNITSMD\AUSKDRG.MD.HISTORY V roce 1798 se spojily pluky Chevau-Legers a Dragoon a vznikl tak nový typ jízdy, lehcí dragouni. Po určitou dobu vypadala uniforma těchto jízdních bojovníků podobně jako u kyrysníků, ačkoliv žádné kyrysy nenosili. Po dokončení reforem se však vzezření těchto jednotek změnilo, když dostaly nové uniformy připomínající spíše těžké dragouny. Hlavní úkoly těchto jezdců na bojišti byly podobné jako u těžkých dragounů. Jejich výzbroj byla také srovnatelná - široký meč a karabina. Později vrchní velitel rozhodl o reorganizaci pluků. Následně se tyto pluky spojily s oddíly těžkých dragounů, protože lehcí dragouni se jim podobali jak po stránce uniforem, tak výzbroje a nasazení v boji.
UNITSMD\AUSGRN.MD.HISTORY Vojenská hranice Maďarska a Transylvánie byla úzkým pásem země, kde byl každý muž připraven čelit útoku z území Turecka. Lidé zde žili pod neustálou hrozbou osmanské říše. V těchto krajích musel každý muž podstoupit základní vojenský výcvik, při kterém se učil přesné střelbě. Za války místní obyvatelstvo organizovalo prapory, které podporovaly pravidelnou armádu. Tyto prapory se pak sjednotily do tzv. pohraničních jednotek (Grenz-Infanterie). Počet takových pluků byl značný a jejich mužstvo tvořilo téměř čtvrtinu celé armády. Navzdory velkému počtu však jejich ztráty během turecké války a zhoršení ekonomických podmínek vedly ke snížení stavu z 56.644 mužů na pouhých 13.000 na konci roku 1799. Počet pluků zůstal nezměněný, ale jejich mužstvo značně prořídlo. Rakouské vojenské velení si pohraničních jednotek nikdy příliš nevážilo. Tento postoj měl příčinu ve svobodomyslné povaze obyvatel hraničních oblastí, která často vedla k vážným sporům s Němci. Někteří generálové o pohraničních oddílech hovořili jako o bezmocných, nečestných a naprosto nedisciplinovaných a domáhali se jejich rozpuštění. Svůj názor nezměnili ani tehdy, když se příslušníci těchto jednotek projevili jako hrdinové v několika bitvách a byli uznáváni jako schopní střelci a iniciativní bojovníci.
UNITSMD\AUSLAN.MD.HISTORY Rakouský Landwehr byl původně ustanoven jako domobrana, která se měla starat o vnitřní záležitosti. Tyto jednotky měly být na povel v případě nouze shromážděny a jako pluky či divize podpořit pravidelnou armádu. Samotná myšlenka národní domobrany státní představitele vždy zneklidňovala. Ovšem neúnosné ztráty ve vojenském tažení roku 1805 si vynutily vznik takových jednotek. Proto byl v roce 1808 založen Landwehr. Podobal se běžnému domobraneckému sboru, který tvořili muži ve věku 18 až 45 let. K jednotkám byli přiděleni důstojníci, kteří měli zodpovídat za bojový výcvik, přestože jím nikdo ve skutečnosti neprošel. Rakousko potřebovalo zhruba 200.000 domobranců, ale takové množství mužů se shromáždit nepodařilo. Spousta radních z místních samospráv dávala přednost založení vlastních domobraneckých sil, než aby svěřovala muže velení rakouských generálů, které provázela velmi špatná pověst. Domobrana byla do řad rakouské armády začleněna ve formě konvenčních a dobrovolnických oddílů podle toho, zda lidé do jejích řad vstoupili proti své vůli, nebo je hnala touha bránit vlast. Většina jednotek Landwehru, snad s výjimkou dobrovolnických oddílů, nestála za moc. Před jednou bitvou téměř dvě třetiny mužů dezertovaly, protože nechtěly přijít zbytečně o život kvůli neschopným vojenským velitelům. Zajímavé přitom bylo to, že většina dezertérů se nevrátila do svých domovů, ale pokračovala v boji s nepřítelem v rámci partyzánských skupin, které nespadaly pod armádu ani jiné autority.

UNITSMD\PRUBKR.MD.HISTORY Reichsfursta Friedricha Wilhelma připravil o jeho vévodství Napoleon. V roce 1809 proto napadl francouzské okupanty se skupinou, kterou najal ve Slezsku. Skotskou sukni měl černou stejně jako čáku, kterou zdobila lebka. Proto se tomuto vůdci přezdívalo "černý vévoda" a jeho vojákům "černý sbor". Bojovníci za svobodu dosáhli značných vojenských úspěchů. Později se tato jednotka sloučila s německo-anglickou legií a bojovala proti Napoleonovi. Po Napoleonově návratu v roce 1815 "černý vévoda" znovu povolal své spolubojovníky do zbraně. 16. června zemřel v Quatre Bras. "Nepoddajného vlka" lidé oslavovali jako příklad odvážného muže, který se postavil cizí vládě.
UNITSMD\PRUEGR.MD.HISTORY Lehká pěchota se v Prusku objevila v dobách Friedricha Velikého (1740-1786) a v následných letech pak počet jejích mužů postupně rostl. Zvláštním výnosem pruský monarcha založil tak zvané pěší myslivce. Tento oddíl byl vždy považován za elitu a Prusko nikdy žádný druhý myslivecký pluk nemělo. Počet myslivců neustále rostl a na začátku války s Napoleonem dosáhl plného početního stavu. Kromě pěších myslivců patřily k pruské lehké pěchotě tak zvané "dobrovolnické oddíly". Původně se tyto jednotky jen nepatrně odlišovaly od kořistnických tlup, ale v průběhu reforem armády se transformovaly na pěší prapory. Rozdíl mezi myslivci a dobrovolnickými oddíly byl zřejmý, ale za napoleonských válek se téměř ztratil. Původně byli myslivci nasazováni na hlídkovou činnost, ale postupem času plnili také úkoly průzkumu, pěchotní podpory a odstřelování nepřítele zpoza překážek. Jednotka byla tvořena lovci a lesníky. Myslivci byli dobří střelci vybavení puškou - karabinou. Je třeba podotknout, že rozdíl v přesnosti střelby z hladce vrtané zbraně a zbraně s drážkou byl na první pohled zřejmý.
UNITSMD\PRUFLG.MD.HISTORY Nosič standarty
UNITSMD\PRUGRE.MD.HISTORY Do každé evropské armády napoleonské doby byly začleněny roty granátníků a Prusko nebylo v tomto ohledu výjimkou. Na začátku války s Francií tvořilo Pruskou pěší armádu deset mušketýrských pluků a dvě roty granátníků. Každý pruský granátník byl vysoký a silný voják. Měl zvláštní privilegia a dostalo se mu výcviku, stravy a zásobování lepších než ostatním vojákům. Ve srovnání s francouzskými granátníky, kteří často mívali potíže s ostatními vojáky - a dokonce i důstojníky, zachovávali pruští granátníci poslušnost vlastní všem Němcům. Pruští granátníci nebyli nikdy namyšlení, ačkoliv bojovali se ctí a odhodláním. Granátníci byli pro ostatní vojáky vzorem chrabrosti a rozhodnosti. Tradičním rozlišovacím prvkem granátníků byla vysoká čepice, ale kvůli hrabivosti vojenských úředníků pruští granátníci nenosili vysoké chlupaté čapky jako ostatní granátníci té doby, ale měli pokrývky hlavy s kšilty lemovanými kožešinovými pásy. Z velké dálky připomínaly běžné granátnické čepice.
UNITSMD\PRUKDRG.MD.HISTORY Když se na trůn dostal Friedrich Wilhelm III., získal výborně vycvičené jízdní oddíly dragounů. Pruští dragouni byli výtečně trénovaní jezdci, kteří však měli problémy při boji pěšmo. Byli cvičeni tak, aby si nevšímali nepřátelské palby a odhodlaně se vrhali do řad nepřátel. Dragouni byli vyzbrojeni karabinami a širokými meči. Měli přísný zákaz střílet za jízdy a museli ze sedel využívat pouze taktiku boje tváří v tvář. Ve formaci zaujímali místo mezi kyrysníky, kteří byli uprostřed, a husary na křídlech. V boji museli dragouni účinně spolupracovat s oběma typy jednotek. Za vlády Friedricha Wilhelma zažili dragouni, stejně jako ostatní jízdní oddíly pruské armády, úpadek. Armáda naléhavě hledala mladé a talentované velitele a na jezdectvu bylo, aby zabránilo rozpadu celé armády. V roce 1806, když Prusko prohrálo válku s Francií, vznikla nepříjemná situace - pouze pět ze čtrnácti pluků mělo plný početní stav, zbytek armády utrpěl značné ztráty. Jen malému množství čet a jednotlivců se podařilo uniknout smrti nebo zranění.
UNITSMD\PRUKEGR.MD.HISTORY Myslivci se v pruské armádě objevili vzápětí po potyčkách s rakouskou armádou, kdy vznikla potřeba zřídit víceúčelové lehké jízdní oddíly. Právě tuto roli dostali jízdní myslivci. Byli dobře vycvičení a měli vhodné koně. Protože podle rozkazu nesměli za jízdy používat střelné zbraně, stříleli pouze při hlídkování nebo pronásledování nepřítele. Jezdci proto uměli s palnými zbraněmi dobře zacházet, dobře stříleli a rychle nabíjeli. Jízdní myslivci se používali zejména k zadržování dezertérů a k provádění jízdního průzkumu. Místo šavlí byli vyzbrojeni mušketami, kterými se mohli bránit před pěchotou a útočit na rozptýlené nepřátelské řady. Myslivci obvykle útočili spořádaně. Ti nejlépe trénovaní dokonce zvládli střelbu ze sedel směrem dozadu. Myslivci většinou spolupracovali s kyrysníky a byli schopnými střelci. Při nabíjení se stáhli za kyrysníky, podpořili jejich útok a objeli nepřítele z týla.
UNITSMD\PRUKGUS.MD.HISTORY Pruští husaři vznikli roku 1721 podle příkladu maďarských husarů. Jednotky se rozdělily do devíti oddílů, z nichž tři byly "strážní husaři" a šest bylo "pruských husarů". Poté, co se Friedrich II. střetl s lehkou rakouskou jízdou, rozhodl se své vlastní pluky posílit. Proto v roce 1741 vzniklo dalších pět jednotek. Jeden z pluků, 4. husarský, tvořili zejména polští dezertéři. V roce 1744 se zformovaly tři další oddíly a jeden ještě po roce 1758. Husaři zajišťovali službu na základnách a prováděli jízdní průzkum. Na bojišti se používali ke krytí pěchoty a k podpoře kyrysníků. Vojáci tohoto typu byli vyzbrojeni šavlemi a mušketami. Jejich dostřel byl omezený, takže se vždy museli k nepříteli nejprve přiblížit. Husaři byli výbornými šermíři, ale nemohli se v síle úderů měřit s hůře cvičenými dragouny, kteří nedostatek vojenského výcviku kompenzovali silou paží.
UNITSMD\PRUKKIR.MD.HISTORY Pruští kyrysníci byli následovníky skvělých rejtarů. Převzali plnění mnoha úkolů, které byly svěřené kyrysníkům vévody Mauritze van Oranje. Kyrysníkům se stejně jako celé pruské kavalérii nevyhnul úpadek. Duch výborného jezdectva Friedricha II. v nich však přetrval, ale na bojišti byly jejich výkony už jen stínem někdejší slávy. Proto se před zahájením války s Francií zrušily u kyrysnických jednotek kyrysy a nahradily je prošívané vesty. Celé armádě chyběli mladí a talentovaní velitelé a ti, kdo v ní sloužili, upřednostňovali postupy podle staré taktiky. Takovýto typ jízdy byl stěží vhodný k provádění čelních útoků. Jízdní jednotky proto obvykle útočily v těsné sestavě, s rozestupem koní na pět až šest kroků. To často vedlo k velkým ztrátám, jakmile se jízda dostala pod nepřátelskou palbu. Přednost před střelnými zbraněmi dostával boj tváří v tvář. Kyrysníci byli vyzbrojeni širokými meči a párem pistolí, takže jedinou příležitost ke střelbě dostávali na krátkou vzdálenost, když se zapojili do prudké šarvátky. Proto kyrysníci často využívali služeb dragounů a myslivců, kteří nepřítele zasypali palbou na dlouhou vzdálenost, a sami útočili tváří v tvář. Po porážce Pruska zůstaly ve službě pouze dva pluky kyrysníků.
UNITSMD\PRUMUS.MD.HISTORY Základní taktikou pruské řadové pěchoty v napoleonských válkách bylo potlačení nepřítele vysokou kadencí palby a poté dosažení závěrečného vítězství správně načasovaným útokem na bodáky. V těch dobách řadová pěchota žádné evropské země jinou taktiku ani nepoužívala. Ovšem taktika pruských mušketýrů byla předvídatelná a značně se míjela účinkem. Pruská pěchota často utrpěla značné ztráty v důsledku chyb velení při taktických a strategických rozhodnutích. Hlavní důraz se při výcviku vždy kladl na zvýšení kadence palby. Teoreticky měl jeden pruský mušketýr střílet třikrát rychleji než francouzský voják. Praxe však byla jiná. Bojový výcvik sice byl poměrně solidní, ale kvůli některým okolnostem jej nebylo možné uplatnit na bojišti. Přese všechno zůstala bojeschopnost a morálka pěchoty po celou dobu napoleonských válek na vysoké úrovni. Pruští mušketýři byli vyzbrojeni mušketami, bajonety a širokými meči. Pruské muškety té doby prosluly svojí přesností a spolehlivostí.
UNITSMD\PRUKGVR.MD.HISTORY Strážní pluk tvořil součást kyrysnických oddílů a nosil šťastné číslo "13". Po smrti Fredericka Velikého byl pluk tvořen třemi oddíly. Toto složení se neměnilo až do roku 1798, kdy se na trůn dostal Friedrich Wilhelm III., který pluk reorganizoval a rozdělil do pěti oddílů. Tento typ jízdy se používal zejména při ničivých útocích. Útočil v těsné formaci, kdy vzdálenost jezdců nepřesahovala pět či šest kroků. Vojáci dávali před střelbou přednost boji tváří v tvář, jak přesně popisuje Warnery: "Eskadra, která spoléhá pouze na palné zbraně, bude poražena oddílem, který zaútočí, aniž by vystřelil jedinou ránu." Přestože strážní jednotky nosily odkaz nesmrtelného ducha Seydlitzova jezdectva, nevyhnul se armádě úpadek. Nejhorší bylo, že zestárli vrchní velitelé pruské armády a jejich vysoký věk stav armády nepříznivě ovlivnil. Přesto se příslušníci strážních jednotek ve válce s Francií osvědčili jako skvělí bojovníci a 13. pluk válku končil v původním plném početním stavu.

UNITSMD\EGPLUC.MD.HISTORY Luk byl jedním z prvních prostředků boje na dálku, které člověk objevil po kameni a oštěpu. Přesná lukostřelba od vojáka vyžadovala značnou zručnost a fyzickou sílu. Avšak vzdálenost účinné střelby byla poměrně malá. V Evropě byly luky a samostříly nahrazeny střelnými zbraněmi, které měly větší ničivou sílu a snadněji se používaly. Ovšem na Východě se luky a kuše používaly dál. Luk měl značnou výhodu v kadenci palby, jednoduchosti výroby a ceně. Není proto divu, že ještě v 19. století jej měli Arabové v oblibě.
UNITSMD\EGPKMAM.MD.HISTORY Mameluci byli vrchními pány a vládci země. V Egyptě proto nebyla žádná jiná síla, která by se jim mohla postavit. Mameluci byli vojáci z povolání a neztráceli čas ničím jiným. Zajímali je pouze koně, zbraně a skutky, které lze se zbraní dokázat. Počet bojovníků pod velením dvaceti čtyř bejů, z nichž každý vybavil a vyzbrojil na 500-600 mameluků, překračoval 12.000 mužů. Každý válečník měl po ruce dva asistenty; jeden se staral o koně, zásoby a potraviny, druhý o karabinu. Mameluci byli skvělí bojovníci, dobře cvičení v jízdě na koni a v boji s chladnou zbraní. Vojáci nosili výzbroj páru pistolí a šavle. Výzbroj a oděv měli značně zdobené, někteří z nich nosili přílby a kroužkovou zbroj. Aby se vyhnuli nepřátelským úderům, spoléhali mameluci spíš na své skvělé koně než na jemná ostří, která nebyla určena pro sekání a nedokázala krýt silný nepřátelský úder. Jezdci neměli ani potuchy o tom, co je to disciplína, a nebyli schopni provést žádný manévr v těsné formaci. Sám Bonaparte poznamenal, že dva mameluci snadno odolali třem Francouzům, ale pro jeden francouzský oddíl nebyl problémem stejně početný oddíl mameluků a tři stovky Francouzů obvykle zdolali stejný počet Egypťanů, takže tisíc francouzských jezdců mohlo v principu porazit jeden a půl tisíce mameluků.
UNITSMD\EGPKCEM.MD.HISTORY Beduíni byli kmenem, který obýval území Egypta. Díky své poměrně agresivní povaze nestrpěli na svém teritoriu žádné cizince. Nomádi nepromarnili žádnou příležitost, kdy mohli zaútočit na sousední země. Beduíni byli cestovateli, více či méně se věnovali zemědělství, ale vždy bydleli ve stanech. Často měnili své působiště, putovali z místa na místo, aby nakrmili své velbloudy. Každý jezdec nosil pušku s bajonetem, šavli a náramenní pás na 100 nábojů. Beduíni útočili na nepřítele vždy ve volné formaci a útok často doprovázeli hlasitým křikem.
UNITSMD\EGPEGR.MD.HISTORY Ve středověku si arabští dobyvatelé podrobili severní Afriku, ale Tuaregové nikdy nepodlehli. Nomádi se stáhli do pouště a zmizeli v neprostupném písku Sahary, odkud prováděli ničivé nájezdy na arabské osady. Tuaregové byli jediným národem na světě, jehož muži si kryli tvář závojem dokonce i v rodinném kruhu (jejich název "Kel Tamašek" znamená "lid se závojem"). Nejnižší příčky společenského žebříčku zaujímali farmáři několika oáz na Sahaře. Pod nimi byli už jen černí otroci. Těch byl značný počet, protože Tuaregové ovládali trasy karavan v poušti, které využívali obchodníci s otroky při dopravě podrobených Afričanů na pobřeží Středozemního moře. Otroci obdělávali půdu, starali se o stáda a kopali hluboké studny. Díky práci otroků měla nejvyšší třída Tuaregů dostatek času na bojový výcvik a její muži se mohli stát zručnými šermíři. Nebylo jich mnoho, ale v bojových schopnostech a fyzickém výcviku se jim jen málokdo vyrovnal.

UNITSMD\EGPMUS.MD.HISTORY Na začátku 19. století patřil Egypt formálně k osmanské říši, ale skutečnou moc v něm drželi mamelučtí bejové, místní vojenská elita. Mezi armádami osmanských mameluků a východními bandami lupičů nebyl žádný velký rozdíl. Pěchota janičárů v rouchách a bílých čapkách byla v řadách tureckých vojsk proslulá. Jejími příslušníky byli mladí muži pocházející z různých balkánských provincií osmanské říše, kteří přestoupili na islám a dostali přísné vojenské vzdělání. V době, kdy do Egypta vtrhl Napoleon, však tyto jednotky prožívaly úpadek, byly neukázněné a špatně organizované. Janičáři bývali organizovaní do skupin zvaných "ortaš" čítajících 150 mužů, ale jejich skutečná početní síla závisela na pověsti, jaké se oddíl těšil. Říkalo se, že největší a nejznámější "ortaš" měl 30.000 mužů. Každý janičár disponoval vlastní zbraní, obvykle mušketou a nejméně jednou chladnou zbraní.

UNITSMD\RUSGRE.MD.HISTORY Ruští granátníci vznikli podle příkladu granátníků jiných evropských zemí. Příslušníky oddílů byli vysocí muži, kteří byli také považováni za výkvět pěchoty. Další rozdíly však byly poměrně výrazné. Například ve Francii měl jeden prapor osm běžných oddílů a jeden granátníků, sestavený výhradně z těch nejlepších vojáků. Ruská armáda měla oddělené pluky a prapory granátníků. Často se přitom nejednalo o veterány, ale pouze o vysoké a silné odvedence, kteří bývali prostými rolníky. To samozřejmě nijak nesnižovalo jejich odvahu a udatnost. Před bojem byli granátníci na rozdíl od běžné pěchoty intenzivně cvičeni. Jeden nebo dva střety s nepřítelem udělal z vytáhlých rekrutů zkušené bojovníky, kteří nebyli o nic horší než jiní granátníci, co se týče odvahy, vytrvalosti nebo schopností. Ruští granátníci byli oslavováni za své schopnosti a dovednosti při vyhýbání se nepřátelským taktickým pastem. Výstroj granátníků se téměř neodlišovala od výstroje řadové pěchoty.

UNITSMD\TURMEC.MD.HISTORY V době Napoleonovy invaze čítala káhirská posádka několik sborů a několik nepravidelných formací. Ne každý Egypťan si mohl dovolit vlastnit střelnou zbraň, proto je některé skupiny vůbec neměly a dávaly přednost tradičním mečům. Schopnosti jednotlivých bojovníků z řad egyptských obránců nepřevyšovaly dovednosti vojáků Napoleonovy armády. Kromě toho východní armády používaly primitivní taktiky a nemohly se měřit s nejlepší evropskou vojenskou silou té doby, s francouzskou armádou.

UNITSMD\RUSKCHKOZ.MD.HISTORY Černomořští kozáci vznikli původně v roce 1811 jako strážní oddíl, černomořská setnina, a začlenili se do kozáckého strážního pluku. Černomořští kozáci byli nasazováni většinou jako podpora pěchoty a jako útočný oddíl, který napadal týl nepřítele. Na bojišti se využívali k překvapivým výpadům, obvykle ze zálohy, proti nepřátelské jízdě a pěchotě. Černomořští kozáci nosili šavle a muškety. Jezdci byli dobře cvičeni ve střelbě za jízdy a svými střelnými zbraněmi působili v řadách nepřítele značné ztráty. Kozáci byli mistry v zacházení se šavlí a v šermířských dovednostech se s nimi v ruské armádě mohl jen málokdo měřit. Generál Braque řekl později o kozácích toto: "Kozáci byli jednotkou, kvůli které byla válka velmi nebezpečná, zejména pro naše důstojníky, kteří se věnovali průzkumu. Mnozí z nich raději zjišťovali informace mezi místními obyvateli, než aby se vydávali daleko od tábora a riskovali, že narazí na kozáky. Císař proto nemohl dostávat hodnověrné zpravodajské údaje." Za své bojové skutky byli černomořští kozáci vyznamenáni Stříbrnou tubou.
UNITSMD\RUSKDKOZ.MD.HISTORY Kozáci byli národní zvláštností ruského jezdectva - žádná jiná evropská armáda podobnou jednotkou nedisponovala. Nasazení kozáků bylo pro zbytek Evropy překvapením, zejména pro Francii. Nikdo nečekal, že by nepravidelné oddíly jízdy byly tak účinné a dokázaly se postavit pravidelnému vojsku. V bitvě u Eylau v roce 1807 donští kozáci pod velením atamana generála Platova rozdrtili francouzské kyrysníky, kterým se podařilo napadnout ruské záložní jednotky. Kozáci, kteří se v mírových dobách věnovali zemědělství a chovu dobytka, se učili jízdě na koni už od raného dětství. V ruské armádě jejich oddíly plnily průzkumné úkoly a připravovaly překvapivé útoky. Donská jízda nebyla při boji tváří v tvář tak dobrá - postrádala potřebnou disciplínu a soudržnost. Kozáci bojovali raději ve volných formacích, přičemž útok doprovázeli hlasitým křikem. Kvůli určité zvláštnosti, kdy jako svoji zbraň používali píku, se snažili mířit na šíji nepřítelova koně. Kromě píky měl každý jezdec mušketu. V průběhu války se kozáci učili větší disciplíně. Zvládli také boj na krátkou vzdálenost, a to se okamžitě projevilo úspěchy v bitvách. Mohli útočit jak na nepřátelskou jízdu, tak na čtvercové formace pěchoty. Při útoku mohlo dojít k tomu, že část kozáků sesedla a pokusila se napadnout pěšáky tváří v tvář. Když se nepřítel dostal příliš blízko, ostatní kozáci v sedlech jej přepadli ze zálohy. Kozáci stříleli na krátkou vzdálenost. V roce 1813 dostal pluk donských kozáků odznak svatého Jiří a v roce 1816 vyznamenání za "vynikající služby". Koně kozáků obvykle nepocházeli ze státních stájí, ale byli jejich vlastní. Vzrůstem nebyli velcí, měli ale rychlé nohy, dobrou výdrž a byli nenároční. Jezdci tak mohli podávat dobré výkony jak na bojišti, tak během výcviku.
UNITSMD\RUSKDRG.MD.HISTORY Dragouni se objevili v ruské armádě už dlouho před tím, než začal panovat car Petr, ale teprve za jeho vlády se z nich stal pravidelný vojenský oddíl. V okamžiku jeho nástupu na trůn existovaly pouze dva pluky dragounů. Petr proto, aby se postaral o vznik bojeschopné armády, začal zvyšovat počet dragounů, takže v letech 1701 až 1711 se počet jejich pluků zvýšil na třicet. Stejně jako v armádách jiných evropských států byli i v Rusku dragouni pouze jízdní pěchotou. Za vlády Alexandra Prvního dostali dragouni posilu v podobě dalších sedmi pluků, z nichž jeden byl strážní. Během napoleonských válek nebyli ruští dragouni nikdy nasazeni jako pěší. Stali se nejpočetnější jezdeckou jednotkou ruské armády. Pluky dragounů nebyly nikdy číslované, nosily názvy: Charkovský dragounský pluk, Irkutský dragounský pluk, Orenburgský dragounský pluk, Kargopolský dragounský pluk, Nezhinský dragounský pluk, Moskevský dragounský pluk atd. Na bojišti plnili dragouni úlohu podpory pěchoty, ale prováděli i mohutné jezdecké útoky na pozice nepřítele. Dragouni byli vyzbrojeni širokými meči a mušketami. Dobře cvičení jezdci dokázali střílet i za jízdy. Jejich nejúčinnější taktikou byla salva na krátkou vzdálenost.
UNITSMD\RUSKEGR.MD.HISTORY Během Vlastenecké války ruské armádě chyběla lehká jízda. Poslední zbývající pluky husarů, hulánů a kozáků nestačily a dragounské pluky v počtu, který byl k dispozici, nebyly příliš užitečné. Vznikla potřeba zvláštního typu jezdectva, který by byl pružnější než husaři a huláni. Tak podle příkladu Francie vznikly v roce 1812 jednotky jízdních myslivců. Jízdní myslivci se používali zejména pro úkoly průzkumu, k útokům na zásobovací železniční vozy a k provádění přepadů ze zálohy. Místo šavlí dostali muškety. Dobře cvičení jezdci dokázali střílet i za jízdy. Díky tomu byli schopni účinně spolupracovat s hulány a kyrysníky a plnili roli "posledních střelců".
UNITSMD\RUSKFLG.MD.HISTORY Jízdní nosič standarty
UNITSMD\RUSKGEN.MD.HISTORY RusKGen
UNITSMD\RUSKGUS.MD.HISTORY Ruské husarské oddíly založil v roce 1723 Petr I. podle příkladu maďarských husarů, kteří v té době sloužili v rakouské armádě. Pluky nebyly číslované, nosily svá jména: Achtynský husarský pluk, Alžbětin husarský pluk, Mariupolský husarský pluk, Lubenský husarský pluk, Běloruský husarský pluk, Grodenský husarský pluk, Alexandrův husarský pluk atd. Husaři se používali zejména k jízdnímu průzkumu, k útokům na železniční vagóny, k nájezdům na týl zásobovacích kolon a k obklíčením. V bitvě podporovali pěchotu a jezdectvo. Husaři byli vyzbrojeni šavlemi a mušketami. Za nejvhodnější vzdálenost ke střelbě považovali střední, kdy malé náboje v jejich mušketách působily nepříteli nejvážnější škody.
UNITSMD\RUSKKIR.MD.HISTORY Kyrysnické jednotky vznikly podle příkladu těžké jízdy Fredericka Velikého jako následovníci skvělých rejtarů, kteří se v ruském jezdectvu objevili za sedmileté války. Kromě kyrysu doplňovala výstroj ruské jízdy kožená přílba se zahnutým mosazným plátem. Kyrysnické pluky nedostávaly čísla, ale jména: Astrachaňský kyrysnický pluk, Kyrysnický pluk Jeho Výsosti, Gluhovský kyrysnický pluk, Jekatěrinoslavský kyrysnický pluk, Ordenský kyrysnický pluk, Novgorodský kyrysnický pluk, Pskovský kyrysnický pluk atd. Tento typ jízdy byl na bojišti určený zejména k čelním útokům. Ty často rozhodovaly o výsledku bitvy. Ve výzbroji kyrysníků byly široké meče a pár pistolí, proto mohli střílet pouze z blízka, když prorazili řady nepřátel. Kyrys poskytoval jezdcům dobrou ochranu nejen proti šavlím, ale také proti nepřátelské palbě. Mušketa jej dokázala prorazit pouze na vzdálenost kratší než padesát kroků a pistole na tři až čtyři kroky.
UNITSMD\RUSKULN.MD.HISTORY Původně měla ruská armáda pouze polský a litevský pluk, které vznikly v roce 1797, ale v roce 1803 nařídil car Ukase, aby vznikl další pluk - tatarský hulánský. Huláni byli nasazováni především jako podpora pěchoty, kdy kryli její postup. Stěží by se hledalo nějaké jiné vojsko, které by tuto roli plnilo lépe. Huláni dále plnili průzkumné funkce a organizovali přepady nepřítele ze zálohy. Základní výzbroj hulánů tvořily píky se střapci, kterými se odlišovali od dalších jízdních jednotek. K hlavním taktickým úkolům hulánů patřilo pronásledování prchajících nepřátel, provádění překvapivých útoků na křídla nepřítele a také podpora dalších typů jezdectva. Nejúčinněji huláni spolupracovali s myslivci a kozáky.

UNITSMD\ENGKDRGL.MD.HISTORY Na konci roku 1800 byla veškerá britská jízda transformována na dragouny. Jednotky lehké jízdy se převedly na lehké dragouny, kterých bylo v britské armádě 29 pluků. V roce 1805 se ze čtyř oddílů lehkých dragounů staly husarské pluky. Dragouni se používali zejména k jízdnímu průzkumu, k posílení pěchoty a těžkých dragounů a k ochraně tábořišť. Tito jezdci byli vyzbrojeni šavlemi a karabinami. Britské jednotky byly dobře vycvičené, avšak k tomu, aby je bylo možné nazvat nejlepší evropskou jízdou, jim chyběla jistá dávka sebekontroly. To vedlo k chybám při přeskupování, které bylo třeba správně načasovat po provedení prvního úderu. Tato slabina však byla překonávána osobní odvahou každého válečníka. Sám Wellington jednou řekl, že jedna britská jezdecká eskadra se může měřit se dvěma eskadrami nepřítele.
UNITSMD\ENGKDRGT.MD.HISTORY Po roce 1800 veškeré funkce těžké jízdy plnily v Británii jednotky těžkých dragounů. Celkem jich bylo třináct a sedm z nich strážních. Dva pluky byly čistě německé, přidělené ke královské německé legii. Od dragounů se očekávalo, že se nelítostně vrhnou proti pěchotě a jízdě protivníka. Jezdci byli vyzbrojeni širokými meči a karabinami. Široké meče byly v rukou dragounů vskutku děsivou zbraní. Britové byli při útoku k nezastavení. V bitvě u Garcia-Hernandez 3. eskadra pod velením rotmistra Gustafa von der Dekena zaútočila na čtverec francouzské pěchoty. Na vzdálenost 120 kroků se muži dostali pod palbu nepřítele, spousta vojáků padla a dokonce i kapitán byl těžce raněn.  Přesto pokračoval v útoku a obklíčil čtverec ze dvou stran. Otevřené francouzské řady zvedly bodáky a náhodný výstřel jednoho z dragounů způsobil, že kapitán padl na první řadu, takže ostatním poskytl příležitost k průlomu, nehledě na nepřátelskou salvu. Jejich úsilí nepřišlo vniveč - celý francouzský prapor byl rozprášen a prchající vojáci zajati.
UNITSMD\ENGKFLG.MD.HISTORY Jízdní nosič standarty
UNITSMD\ENGKGUS.MD.HISTORY Husaři se jako samostatná jednotka objevili v Británii po roce 1805, kdy transformací na husarské pluky prošly čtyři pluky dragounů, konkrétně 7., 10., 15. a 18. Jejich začlenění do britské armády bylo motivováno spíše přítomností podobných oddílů ve všech ostatních evropských armádách než skutečnými taktickými potřebami. Přesto byl 1. Arenschildský husarský pluk, sestavený většinou z německých vojáků, považován za jeden z nejlepších jízdních oddílů určených pro službu na vojenských základnách. Husaři se v zásadě starali o jízdní průzkum. V bitvách byli nasazováni jako pěchotní a jezdecká podpora. Nosili šavle a muškety. Za nejvhodnější palebnou pozici považovali střední vzdálenost. Poměrně dobře zvládali šermířské umění a raději než sekání upřednostňovali bodání.

UNITSMD\ENGEGRNG.MD.HISTORY Na začátku 19. století patřil ke každému britskému praporu sbor elitních pěších střelců. Jeho vojáci měli bojovat ve volné formaci a střílet na nepřítele z velké vzdálenosti. Takováto taktika byla dříve ve všech evropských armádách podceňována, ale Britové ji zažili na vlastní kůži během potlačení vzpoury v severní Africe, kde utrpěli vážné ztráty, když na ně pálily rozptýlené skupiny lehké pěchoty rebelů. Po těchto událostech se začal měnit postoj k lehké pěchotě k lepšímu a elitní střelci s každým rokem prokazovali svoji účinnost. Následně bylo rozhodnuto o sestavení jednotky střelců, a ti vytvořili 5. prapor 60. pěšího pluku. Každý z nich dostal pušku-karabinu s výbornou přesností. Uniformy měli v tmavě zelené barvě - obvyklá červená uniforma neplnila maskovací funkci. Úkolem vojáků bylo likvidovat nepřátelské důstojníky a narušovat morálku nepřítele neočekávaným odstřelováním a přesuny. Skupina královských střelců svůj cíl nikdy neminula a jejich sláva den za dnem rostla. Záhy se tak stali hrdiny celé britské armády. Francouzi odstřelovače nenáviděli hned od počátku jejich existence a jejich taktiku považovali za nečestnou.

UNITSMD\ARTPUSR.MD.HISTORY To bylo první hromadné nasazení raket v britské armádě. Britové se s raketami setkali poprvé při bojích u Seringpatamu v roce 1792, kdy byly úspěšně použity proti nim. Vývoj vlastních britských raket se nedařil, dokud se projektu nechopil plukovník Congreve z královské laboratoře ve Woolwich. V roce 1805 Britové nasadili na evropské válčiště první skutečně účinnou vojenskou raketu. Tyto zbraně byly zprvu navrženy jako zápalné, vyráběné z vrstev papíru, ale později dostaly železné plátování. V roce 1806 bylo z 18 člunů v průběhu 30 minut vystřeleno na dvě stě raket proti Boulogne. Kadence palby se pohybovala kolem 10 střel za minutu. Přesto však Congrevovým raketám chyběla stabilita a využívaly se především jako odstrašující prostředek.

UNITSMD\ARTPUS4.MD.HISTORY Ve francouzské armádě byla dělostřelecká záložní pěchota a strážní pěchota vyzbrojena 12 liberními děly. Pěchotní dělostřelecká záloha se zformovala v letech 1804-05 a tvořila zhruba 25% veškerého dělostřelectva. Tento typ 12 liberního děla umožnil, aby mohl být každý oddíl dělostřeleckých záloh vyzbrojen šesti děly tohoto typu a dvěma 6 palcovými houfnicemi. Většina oddílů v té době však bohužel měla ve výzbroji stále 8 liberní děla a obvykle pouze dvě roty dostaly děla 12 liberní. V dubnu 1808 prvních šest rot strážní pěchoty dostalo 12 liberní děla, a tak se z nich stala nejnebezpečnější síla ve francouzské armádě. V roce 1813 počet rot vzrostl na šestnáct a počet děl se ze čtyř zvětšil v roce 1812 na osm. Francouzská 12 liberní děla měla mnohem větší dostřel než jiné srovnatelné zbraně, protože používané dělové koule byly v hlavních uzavřené těsněji. Francouzští dělostřelci příležitostně používali na vzdálenost 800-1200 yardů kartáčové střely, ale účinný dostřel těžkých kartáčových střel nepřesahoval 500-600 yardů.
UNITSMD\ARTPUS4L.MD.HISTORY Po roce 1776 došlo k reorganizaci veškerého francouzského dělostřelectva, o které se zasloužil Jean Batiste Gribovalle. Jeho reformy vedly ke standardizaci veškeré dělostřelecké výstroje a výzbroje. Stejné lafety mohly být využity děly různé ráže a dokonce i houfnicemi, ovšem některé houfnice dostaly lafety s kratším závěsem a některé lafety pro těžká děla měly otvory pro příčné čepy. Díky technickému pokroku, který přinesl Gribovalle, se francouzským konstruktérům podařilo zmenšit rozdíl mezi průměrem dělové koule a vnitřním průměrem hlavně, takže bylo možné vyrábět menší děla, aniž by se snižovala jejich účinnost a přesnost. Toto zdokonalení také umožnilo zkrátit a odlehčit hlavně - odlehčily se tedy i lafety děl. Důsledky této reformy se projevily v tom, že děla vyráběná podle Gribovallova systému byla mnohem lehčí než zbraně stejné ráže dřívější výroby. Počínaje rokem 1803 provedla francouzská armáda několik reforem. Řadová dělostřelecká pěchota zaměnila 4 a 8 liberní děla za 6 liberní, ale vojenské tažení roku 1805 Francouze přinutilo nasadit je bez provedení náležitých zkoušek. Záhy došlo ke stažení těchto děl z výroby kvůli četným stížnostem na jejich kvalitu. K úplnému přezbrojení na 6 liberní děla došlo až v roce 1812. Strážní jízdní dělostřelectvo vzniklo v roce 1799 z konzulárních gardistů. V roce 1806 bylo reorganizováno do pluku o třech eskadrách, které tvořily šest rot. Běžná rota měla ve výzbroji šest děl ráže 6 liber a dvě 6 palcové houfnice. Řadové jízdní dělostřelectvo tvořilo až do roku 1804 sedm rot. Každý oddíl se skládal ze šesti rot a po roce 1805 zůstávala jedna v záloze. Běžná rota měla ve výzbroji šest děl ráže 6 liber a dvě 6 palcové houfnice.
UNITSMD\ARTPUS4G.MD.HISTORY Francouzské dělostřelectvo používalo také 6 palcové houfnice, které byly vybaveny novými lafetami Gribovallova systému, ale občas dostávaly zkrácené závěsy. V průběhu reforem došlo roku 1803 k pokusu zaměnit 6 palcové houfnice 24 palcovými, ale Francouzům se podařilo tento záměr uskutečnit v plném rozsahu až v roce 1812. Houfnice byly dalekonosné zbraně schopné střílet projektily na vzdálenost 700-1200 yardů. Maximální dostřel 1200 yardů lze vysvětlit tím, že nastavení roznětky na určitou dobu byl obtížný úkol i pro zkušeného dělostřelce. Minimální dostřel 700 yardů byl dán tím, že roznětka měla minimální možnou délku, a dokonce i když byla zkrácena zároveň s povrchem nábojnice, její prodleva nebyla taková, aby střela doletěla na patřičnou vzdálenost.
UNITSMD\ARTPUS4E.MD.HISTORY Podle zkušeností z Napoleonova tažení do Egypta bylo dělostřelectvo této země v porovnání s evropskými protějšky značně neprofesionální. Děla se používala jen ve výjimečných případech, a to ještě nesprávně. Pravděpodobně žádná jiná evropská země neměla ve výzbroji tolik typů děl. Egyptské dělostřelectvo bylo možné rozdělit v zásadě do následujících skupin - polní, obléhací, pevnostní a pobřežní. Polní dělostřelectvo mělo ve výzbroji směsici různých lehkých a mobilních děl - 3 liberní, 6 liberní a 8 liberní, vše špatné protějšky evropských děl. Kvůli obtížím při transportu egyptským terénem bylo jejich nasazení velmi problematické. Obléhací dělostřelectvo používalo poměrně zvláštní směs 12 a 24 liberních děl, hmoždířů a různých houfnic. Obléhací dělostřelectvo bylo nasazováno jen výjimečně, protože neexistovalo příliš mnoho pevností, které by bylo možné dobývat. Téměř všechna děla vlastnili mameluci. Pevnostní dělostřelectvo používalo 12 a 24 liberní statická děla, jejichž přesouvání bylo značně složité. Osádky děl je nedokázaly ani pootočit, pokud se nepřítel dostal z jejich palebné zóny. Pobřežní dělostřelectvo bylo obdobou pevnostního a mohlo plnit pouze jediný úkol - ničit nepřátelské lodě. Tato děla byla také pevná a střílela pouze jedním směrem. V egyptské armádě žádné reformy neprobíhaly, takže tamní armáda postupně zastarávala. Hlavně se vyráběly z mědi a jejich váha více než dvakrát převyšovala děla používaná v Evropě. Lafety se lišily nejenom podle typu děla, ale i v rámci jednotlivých ráží. Egyptští dělostřelci používali černý střelný prach, dělové koule a kartáčové střely se vyráběly z olova a některé byly odlévány ze železa.
UNITSMD\ARTPUS4LE.MD.HISTORY Podle zkušeností z Napoleonova tažení do Egypta bylo dělostřelectvo této země v porovnání s evropskými protějšky značně neprofesionální. Děla se používala jen ve výjimečných případech, a to ještě nesprávně. Pravděpodobně žádná jiná evropská země neměla ve výzbroji tolik typů děl. Egyptské dělostřelectvo bylo možné rozdělit v zásadě do následujících skupin - polní, obléhací, pevnostní a pobřežní. Polní dělostřelectvo mělo ve výzbroji směsici různých lehkých a mobilních děl - 3 liberní, 6 liberní a 8 liberní, vše špatné protějšky evropských děl. Kvůli obtížím při transportu egyptským terénem bylo jejich nasazení velmi problematické. Obléhací dělostřelectvo používalo poměrně zvláštní směs 12 a 24 liberních děl, hmoždířů a různých houfnic. Obléhací dělostřelectvo bylo nasazováno jen výjimečně, protože neexistovalo příliš mnoho pevností, které by bylo možné dobývat. Téměř všechna děla vlastnili mameluci. Pevnostní dělostřelectvo používalo 12 a 24 liberní statická děla, jejichž přesouvání bylo značně složité. Osádky děl je nedokázaly ani pootočit, pokud se nepřítel dostal z jejich palebné zóny. Pobřežní dělostřelectvo bylo obdobou pevnostního a mohlo plnit pouze jediný úkol - ničit nepřátelské lodě. Tato děla byla také pevná a střílela pouze jedním směrem. V egyptské armádě žádné reformy neprobíhaly, takže tamní armáda postupně zastarávala. Hlavně se vyráběly z mědi a jejich váha více než dvakrát převyšovala děla používaná v Evropě. Lafety se lišily nejenom podle typu děla, ale i v rámci jednotlivých ráží. Egyptští dělostřelci používali černý střelný prach, dělové koule a kartáčové střely se vyráběly z olova a některé byly odlévány ze železa.
UNITSMD\ARTPUS4GE.MD.HISTORY Podle zkušeností z Napoleonova tažení do Egypta bylo dělostřelectvo této země v porovnání s evropskými protějšky značně neprofesionální. Děla se používala jen ve výjimečných případech, a to ještě nesprávně. Pravděpodobně žádná jiná evropská země neměla ve výzbroji tolik typů děl. Egyptské dělostřelectvo bylo možné rozdělit v zásadě do následujících skupin - polní, obléhací, pevnostní a pobřežní. Polní dělostřelectvo mělo ve výzbroji směsici různých lehkých a mobilních děl - 3 liberní, 6 liberní a 8 liberní, vše špatné protějšky evropských děl. Kvůli obtížím při transportu egyptským terénem bylo jejich nasazení velmi problematické. Obléhací dělostřelectvo používalo poměrně zvláštní směs 12 a 24 liberních děl, hmoždířů a různých houfnic. Obléhací dělostřelectvo bylo nasazováno jen výjimečně, protože neexistovalo příliš mnoho pevností, které by bylo možné dobývat. Téměř všechna děla vlastnili mameluci. Pevnostní dělostřelectvo používalo 12 a 24 liberní statická děla, jejichž přesouvání bylo značně složité. Osádky děl je nedokázaly ani pootočit, pokud se nepřítel dostal z jejich palebné zóny. Pobřežní dělostřelectvo bylo obdobou pevnostního a mohlo plnit pouze jediný úkol - ničit nepřátelské lodě. Tato děla byla také pevná a střílela pouze jedním směrem. V egyptské armádě žádné reformy neprobíhaly, takže tamní armáda postupně zastarávala. Hlavně se vyráběly z mědi a jejich váha více než dvakrát převyšovala děla používaná v Evropě. Lafety se lišily nejenom podle typu děla, ale i v rámci jednotlivých ráží. Egyptští dělostřelci používali černý střelný prach, dělové koule a kartáčové střely se vyráběly z olova a některé byly odlévány ze železa.
UNITSMD\ARTPUS4R.MD.HISTORY Baterie se u ruského dělostřelectva objevily po reorganizaci...
UNITSMD\ARTPUS4LR.MD.HISTORY Oddíly jízdy a lehké pěchoty vybavené 6 liberním dělem vznikly v průběhu reforem v letech 1808-1810. Dělo bylo vyráběno podle vzoru z roku 1805 a říkalo se mu Arkčejevův systém. Přesnost děla ruští dělostřelci zvyšovali pomocí Markevičova zaměřovače, který byl vyvinut v roce 1802. Tento zaměřovač využíval stupnici vzdálenosti. Zaměřování se provádělo pomocí otvoru ve čtvercové destičce umístěné na jeden z bodů stupnice, a tak se dala stanovit vzdálenost.  Lafety se vyráběly podle Gribovallova systému, ale jejich čepy byly dřevěné místo železných a vojáci je museli mazat. Každé dělo mělo ve výbavě tři bedny munice, které obsahovaly 174 dávek včetně 20 projektilů přepravovaných v přídi zbraně. Čelo bylo nabarveno zeleně, kovové části černě. V boji mohli poblíž bedny s municí stát pouze dva dělostřelci.
UNITSMD\ARTPUS4GR.MD.HISTORY Ruská armáda byla vybavena hybridními děly, která spojovala vlastnosti tradičního děla a houfnice (ačkoliv v historických dokumentech je tento typ zbraní obvykle popisován jako houfnice s plošší trajektorií střelby a větším dostřelem) a kterým se říkalo "jednorožci". Toto označení vzniklo podle výlisku jednorožce na závěru. To byl emblém polního a dílenského mistra Šuvalova, který zbraně vyráběl. Ačkoliv výlisek z děl po roce 1805 zmizel, označení "jednorožci" zůstalo. Ruské dělostřelectvo používalo zejména 10 a 20 liberní "jednorožce". Později byla děla nižší ráže převelena k lehké dělostřelecké pěchotě. Zaměřování se provádělo pomocí Kabanova zaměřovače. Maximální dostřel činil u 10 liberního "jednorožce" 2500 yardů a u 20 liberního 1750 yardů. Časem všechna 20 liberní děla dostaly oddíly dělostřeleckých baterií. Každý "jednorožec" byl vybaven třemi bednami munice.
UNITSMD\ARTPUS4AUS.MD.HISTORY V době reforem v letech 1806-1809 byla všechna rakouská těžká děla sloučena se zákopovými bateriemi a ponechána v záloze. Zákopové baterie tvořily čtyři 12 liberní děla a dvě houfnice. Podle potřeb mohly být tyto zbraně rozestaveny na frontové linii. Těžké dělostřelectvo bylo přezbrojeno podle Gribovallova systému. Tak se podařilo nejen standardizovat lafety, závěsy a muniční bedny, ale také opravárenské nástroje. Snížila se rovněž váha děl, ovšem ta stále zůstávala příliš velká a obtížně se přepravovala. Rakouští dělostřelci patřili k nejlépe připraveným z celé Evropy a dokázali vypálit pět ran za minutu. 12 liberní dělová koule vystřelená z hlavně děla dokázala urazit dráhu 400 yardů a dalších 600 yardů mohla pokračovat odrazy od země a pak se kutálet až na vzdálenost 1.100 yardů.
UNITSMD\ARTPUS4ENG.MD.HISTORY V roce 1808 Britové znovu do výzbroje zařadili 9 liberní děla, která nahradila u některých pěších pluků děla 6 liberní. V královské německé legii měla jedna dělostřelecká brigáda čtyři 9 liberní děla, která již byla vybavena Congrevovou lafetou. Tato konstrukce zbraň výrazně odlehčila a navíc nahradila zaměřovač děla. Polohu zbraně tak mohl změnit dokonce jediný voják. Konstrukce lafety snížila váhu děla, omezila zpětný ráz a zlepšila ovladatelnost. Kadence palby dosahovala za ideálních podmínek pěti ran za minutu. Koule z 9 liberního děla urazila vzduchem 400 yardů, pak odrazy od země pokračovala dalších 600 yardů a dalších 50 urazila kutálením po zemi.
UNITSMD\ARTPUS4PRU.MD.HISTORY První pěší dělostřelectvo se v Prusku objevilo po reorganizaci v roce 1805. Tyto oddíly byly vybaveny 12 liberním dělem, které vycházelo z rakouského protějšku. Aktivně a úspěšně se účastnily tažení v roce 1806. Kvůli novým směrnicím z roku 1812 pruská armáda zrušila dělostřelecký prapor a pomocný sbor byl kromě 6 liberních děl dovybaven 12 liberní baterií. Za dobré viditelnosti dosahovala kadence palby jedné osádky děla pěti ran za minutu. 12 liberní dělová koule přeletěla vzduchem dráhu 400 yardů, dalších 600 yardů se odrážela od země a pak pokračovala kutálením až na vzdálenost 1100 yardů. I při kutálení dokázala roztrhat koně na kusy. Dostřel kartáčových střel činil zhruba 300 yardů.
UNITSMD\ARTPUS4GAUS.MD.HISTORY Rakouské houfnice patřily k nejlepším v Evropě. Mezi roky 1806 a 1809 proběhla u rakouských dělostřeleckých jednotek reorganizace. Všechny houfnice byly sloučeny do zákopových baterií vybavených 12 liberními děly. Houfnice navíc doznaly úprav podle Gribovallova systému. Hlavní odlišnost lafety houfnice spočívala v chybějícím páru otvorů a kratší oji. Účinný dostřel houfnice dosahoval 700 až 1200 yardů. Projektily se střílely po balistické křivce, takže tento typ těžké zbraně mohl být použit ke střelbě zpoza řad pěchoty, ačkoliv v praxi se tento typ nasazení nikdy nevyužil. Houfnice se používaly zřídka. Důvodem byla nedůvěra ve střelivo. Často se stávalo, že roznětka vypadla a projektil explodoval ve vzduchu nebo jej nepřátelský voják prostě zneškodnil po dopadu, když byla prodleva nastavena na příliš velkou dobu. Nálož při výbuchu zasáhla oblast o poloměru 25 yardů.
UNITSMD\ARTPUS4GENG.MD.HISTORY Britské dělostřelectvo bylo vybaveno houfnicemi ráže 5,5 palce, které byly modernizovány pomocí Congreveovy lafety. Tu však sám Congreve nikdy nevyráběl. Houfnice se osazovaly na rámové lafety s velice krátkým závěsem. Každý britský dělostřelecký pluk byl vybaven jednou houfnicí, pouze pluky německé královské legie měly houfnice dvě. Tyto zbraně se značnou ničivou silou dokázaly střílet na neuvěřitelné vzdálenosti od 700 do 1200 yardů. Mohly střílet salvy nad hlavami vojáků, aniž by se musely obávat odvetné střelby, avšak tato taktika nebyla prakticky nikdy použita. Minimální dostřel 700 yardů byl dán roznětkou, která, byť zkrácená na minimální možnou délku, hořela takovou dobu, že projektil urazil tuto vzdálenost.
UNITSMD\ARTPUS4GPRU.MD.HISTORY Pruská armáda byla první, která se odhodlala sloučit houfnice do baterií. V roce 1813 tak vznikla první 7 liberní baterie. Tuto baterii tvořilo osm houfnic, 12 beden munice a dva vozy. Další baterie se objevila v roce 1814 a pět dalších v roce 1815. Pruské dělostřelectvo houfnice aktivně používalo při ostřelování přes vlastní jednotky. V srpnu 1813 dostaly pruské dělostřelecké oddíly následující rozkaz: "Pokud se nepřítel začne soustřeďovat na protějším svahu návrší, zajistí velitelé baterií houfnic maximální soustředění palby na nepřátelské postavení." Účinný dostřel houfnic byl mezi 700 a 1200 yardy. Velmi často však vypadávaly roznětky a projektily explodovaly ve vzduchu nebo je nepřátelští vojáci zneškodnili po dopadu na zemi, jestliže jejich prodleva byla nastavena na příliš dlouhou dobu. Nálož při výbuchu zasáhla oblast o poloměru 25 yardů.
UNITSMD\ARTPUS4LAUS.MD.HISTORY Rakouské 6 liberní dělostřelectvo prošlo rekonstrukcí v letech 1806 až 1809 podle francouzského vzoru - všechny dělostřelecké oddíly zavedly Gribovallův systém. Děla se slučovala do baterií. Místo rozptýlené palby tak rakouské velení vyvinulo způsob soustředěného ostřelování. Proto se 6 liberní děla sloučila do brigád či baterií. Baterii tvořilo osm děl. Zákopové baterie byly sestaveny ze čtyř 6 liberních děl a dvou houfnic. Dělostřelecké jízdní baterie rakouského dělostřelectva ve skutečnosti "jízdní" nebyly. V důsledku nedostatku koní jezdili v sedle pouze důstojníci. Vojáci se na bojiště přepravovali v sedě na bednách s municí na povozech, kterým se říkalo "buřtové vozy". Baterii tvořilo pět 6 liberních děl a jedna 7 liberní houfnice, dále tři vozy s bednami s municí a 24 soumarů a 12 jezdců. Za ideálních podmínek dosahovala kadence palby osmi ran za minutu, ale obtížné bojové podmínky tuto rychlost obvykle snižovaly na dvě dělové koule nebo tři kartáčové střely za minutu. 6 liberní koule vypálená z děla přeletěla vzduchem až 300 yardů a pak pokračovala po zemi dalších 550 yardů. Dostřel kartáčové střely činil zhruba 250 yardů.
UNITSMD\ARTPUS4LENG.MD.HISTORY Anglické dělostřelectvo po válce s Francií v Itálii prošlo několika reformami a poté patřilo k nejlepším v Evropě. V roce 1792 sir William Congreve vyvinul dělovou lafetu pro 6 liberní dělo, díky které bylo možné vytvořit velmi účinný dělostřelecký systém. V roce 1803 tvořilo anglické dělostřelectvo osm praporů. V roce 1806 vznikl další prapor a v roce 1808 už existovalo deset praporů. Každý oddíl byl vyzbrojen šesti děly (obvykle bývalo pět děl a jedna houfnice). Královské jízdní dělostřelectvo tvořilo v roce 1801 sedm jednotek, v roce 1806 jich pak bylo dvanáct. Jízdní jednotky byly obvykle vyzbrojeny pěti 6 liberními děly. V královské německé legii měly dvě ze tří brigád čtyři 6 liberní děla a všechny jízdní dělostřelecké jednotky dostaly pět 6 liberních děl. Za ideálních podmínek dokázali pruští dělostřelci vypálit osm ran za minutu, ale obtížné bojové podmínky tuto rychlost obvykle snižovaly na dvě dělové koule nebo dvě kartáčové střely za minutu. 6 liberní koule vypálená z děla přeletěla vzduchem až 300 yardů a pak pokračovala s odrazy po zemi dalších 550 yardů. Dostřel kartáčové střely činil zhruba 250 yardů.

UNITSMD\ARTPUS4LPRU.MD.HISTORY Pruské 6 liberní dělostřelectvo vzniklo na základě nařízení v roce 1792. Všechna děla byla rozdělena mezi pěší roty, takže každý prapor vlastnil nejméně jedno 6 liberní dělo. První pokus o reorganizaci dělostřelectva byl učiněn v roce 1805 a v roce 1806 už existovaly čtyři pluky pěšího dělostřelectva a jeden jízdní dělostřelecký pluk. Ten měl ve výzbroji 6 liberní dělo. V roce 1812 podle nového nařízení byla všechna děla od praporů stažena a pruské pomocné sbory dostaly čtyři pěchotní baterie, každou se šesti děly. Na konci srpna 1813 mělo Prusko 50 baterií společně se 30 pěšími a 12 jízdními bateriemi vybavenými 6 liberním dělem. Za ideálních podmínek dokázali pruští dělostřelci vypálit osm ran za minutu, ale obtížné bojové podmínky tuto rychlost obvykle snižovaly na dvě dělové koule nebo tři kartáčové střely za minutu. 6 liberní koule vypálená z děla přeletěla vzduchem až 300 yardů a pak pokračovala s odrazy po zemi dalších 550 yardů. Dostřel kartáčové střely činil zhruba 250 yardů.

UNITSMD\TURKARB.MD.HISTORY Lehké podpůrné oddíly Arabů byly tvořeny schopnými bojovníky a jezdci. V dobách míru obvykle působily jako stráže karavan a poutníků do Mekky. Jejich příslušníci byli zkušenými jezdci a šermíři, ale jen stěží se mohli rovnat mamelukům. Každý válečník nosil dvě pistole, šavli a dýku připevněné na šerpě. Uniforma mívala zářivé barvy a výzbroj bývala bohatě zdobena zlatem. Někteří bojovníci nosili kroužkovou zbroj. Stejně jako mameluci, ani arabské oddíly lehké jízdy nikdy neútočily v sevřeném šiku. Při bitvách spoléhaly zejména na umění jednotlivců. Často používaly taktiku falešného ústupu a přepadu ze zálohy. Když byla jednotka rozptýlena, přeživší bojovníci se stáhli, přeskupili a nepřítele znovu napadli.

UNITSMD\AUSSAP.MD.HISTORY Každá armáda potřebuje pevnosti a další stavby - mosty, pontony apod. Stavbou různých typů budov, dlážděním cest a hloubením zákopů se kromě jiného zabývají bojoví ženisté. V podstatě se nijak zásadně neodlišují od řadové pěchoty, ale nedělitelnou součást jejich výstroje tvoří rýč. Ženisté navrhují stavby a sami potom jejich výstavbu řídí. Často dochází k tomu, že oddíly řadových vojáků vyzbrojených nářadím bývají převeleny k ženistům a svěřeny pod jejich velení.
UNITSMD\PRUSAP.MD.HISTORY Každá armáda potřebuje pevnosti a další stavby - mosty, pontony apod. O jejich budování se starají ženisté, kteří také dláždí cesty a hloubí zákopy. Nijak zásadně se neliší od řadových pěšáků - až na to, že s sebou všude nosí rýč. Ženisté vojenské stavby navrhují a řídí jejich výstavbu. Často dochází k tomu, že oddíly řadových vojáků vyzbrojených nářadím bývají převeleny k ženistům a svěřeny pod jejich velení.

UNITSMD\POLVOL.MD.HISTORY Voltižér
UNITSMD\VESVOL.MD.HISTORY Voltižér
UNITSMD\SPNMUS.MD.HISTORY Mušketýr
UNITSMD\VESMUS.MD.HISTORY Mušketýr
UNITSMD\POLEGR.MD.HISTORY Myslivec
UNITSMD\SPNEGR.MD.HISTORY Myslivec
UNITSMD\VESEGR.MD.HISTORY Myslivec z Vestfálského Království
UNITSMD\POLFUZ.MD.HISTORY Pěšák
UNITSMD\VESFUZ.MD.HISTORY Pěšák z Anhaltského Vévodství
UNITSMD\SPNPARNEW.MD.HISTORY Partyzán
UNITSMD\POLSAP.MD.HISTORY Ženista
UNITSMD\SPNSAP.MD.HISTORY Ženista
UNITSMD\VESSAP.MD.HISTORY Ženista
UNITSMD\POLGRE.MD.HISTORY Granátník
UNITSMD\SPNGRE.MD.HISTORY Granátník
UNITSMD\VESGRE.MD.HISTORY Granátník
UNITSMD\FRNOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\RUSOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\ENGOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\PRUOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\AUSOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\TUROF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\POLOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\SPNOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\VESOF.MD.HISTORY Důstojník
UNITSMD\FRNBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\RUSBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\ENGBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\PRUBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\AUSBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\TURKBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\POLBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\SPNBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\VESBAR.MD.HISTORY Bubeník
UNITSMD\FRNFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\RUSFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\ENGFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\PRUFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\AUSFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\POLFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\SPNFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\VESFLG.MD.HISTORY Nosič Standarty
UNITSMD\POLKULN.MD.HISTORY Jízdní Hulán
UNITSMD\POLKEGR.MD.HISTORY Jízdní Myslivec
UNITSMD\VESKEGR.MD.HISTORY Jízdní Myslivec z Württemberska
UNITSMD\FRNKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\RUSKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\ENGKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\PRUKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\AUSKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\POLKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\SPNKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\VESKFLG.MD.HISTORY Jízdní Nosič Standarty
UNITSMD\POLKGUS.MD.HISTORY Jízdní Husar
UNITSMD\SPNKGUS.MD.HISTORY Jízdní Husar
UNITSMD\VESKGUS.MD.HISTORY Bádenský Husar
UNITSMD\SPNKDRG.MD.HISTORY Jízdní Dragoun
UNITSMD\VESKDRG.MD.HISTORY Bavorský Dragoun
UNITSMD\POLKKIR.MD.HISTORY Jízdní Kyrysník
UNITSMD\VESKKIR.MD.HISTORY Jízdní Kyrysník z Württemberska
UNITSMD\SPNKGVR.MD.HISTORY Princ z Kavaleristického Regimentu
UNITSMD\SPNKEGR.MD.HISTORY Jízdní Lovec
UNITSMD\VESKLAN.MD.HISTORY Lehká Kavalerie
UNITSMD\POLKKRA.MD.HISTORY Jízdní Krakuse
UNITSGUARDMD\GUARDENGEGR.MD.HISTORY Gardový Horal
UNITSGUARDMD\GUARDRUSMUS.MD.HISTORY Gardový Mušketýr
UNITSGUARDMD\GUARDPRUMUS.MD.HISTORY Gardový Mušketýr
UNITSGUARDMD\GUARDSPNMUS.MD.HISTORY Gardový Mušketýr
UNITSGUARDMD\GUARDRUSEGR.MD.HISTORY Gardový Myslivec
UNITSGUARDMD\GUARDENGEGRNG.MD.HISTORY Gardový Myslivec
UNITSGUARDMD\GUARDPRUEGR.MD.HISTORY Gardový Myslivec
UNITSGUARDMD\GUARDAUSEGR.MD.HISTORY Gardový Myslivec
UNITSGUARDMD\GUARDVESEGR.MD.HISTORY Gardový Myslivec
UNITSGUARDMD\GUARDFRNGRE.MD.HISTORY Gardový Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDENGGRE.MD.HISTORY Královský Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDAUSGRE.MD.HISTORY Gardový Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDPOLGRE.MD.HISTORY Gardový Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDSPNGRE.MD.HISTORY Gardový Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDVESGRE.MD.HISTORY Gardový Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDEGPEGR.MD.HISTORY Gardový Tuareg
UNITSGUARDMD\GUARDEGPMUS.MD.HISTORY Gardový Janičár
UNITSGUARDMD\GUARDPOLKULN.MD.HISTORY Gardový Hulán
UNITSGUARDMD\GUARDVESKLAN.MD.HISTORY Gardový Pikenýr
UNITSGUARDMD\GUARDAUSKGUS.MD.HISTORY Gardový Husar
UNITSGUARDMD\GUARDPOLKGUS.MD.HISTORY Gardový Husar
UNITSGUARDMD\GUARDVESKGUS.MD.HISTORY Gardový Husar
UNITSGUARDMD\GUARDENGKDRGT.MD.HISTORY Královský Dragoun
UNITSGUARDMD\GUARDPRUKDRG.MD.HISTORY Gardový Dragoun
UNITSGUARDMD\GUARDSPNKDRG.MD.HISTORY Gardový Dragoun
UNITSGUARDMD\GUARDRUSKKIR.MD.HISTORY Gardový Kyrysník
UNITSGUARDMD\GUARDAUSKKIR.MD.HISTORY Gardový Kyrysník
UNITSGUARDMD\GUARDFRNKMAM.MD.HISTORY Gardový Mameluk
UNITSGUARDMD\GUARDEGPKMAML.MD.HISTORY Gardový Lehký Mameluk
UNITSGUARDMD\GUARDEGPKMAMT.MD.HISTORY Gardový Těžký Mameluk
UNITSGUARDMD\GUARDFRNKGRE.MD.HISTORY Gardový Granátník
UNITSGUARDMD\GUARDRUSKCHKOZ.MD.HISTORY Černomořský Kozák
UNITSGUARDMD\GUARDPRUGVA.MD.HISTORY Gardový Kavalerista
UNITSGUARDMD\GUARDFRNKKAR.MD.HISTORY Gardový Karabiník
UNITSGUARDMD\GUARDSPNKEGR.MD.HISTORY Gardový Lovec
UNITSGUARDMD\GUARDPOLKKRA.MD.HISTORY Gardový Krakuse