{A}{FG14}{C FF640100}Barklai-de-Tolli Michail Bogdanovič \ 
{FC12}{C FF707070}(1757 - 1818) \ 
{A}{C FF100801}Narozen v roce 1757. Pochází ze skotské rodiny, která se přestěhovala do Ruska. Michail Bogdanovič zahájil svoji kariéru v roce 1776 v Pskově u pluku karabiníků. Od roku 1786 byl nadporučíkem u 1. praporu finského pluku jízdních myslivců. Účastnil se útoku na Očakov a bojoval u Kaushans a Benders. Od roku 1791 zastával funkci velitele petrohradského pluku granátníků. V této hodnosti čelil polskému povstání. V roce 1798 dosáhl hodnosti plukovníka a za rok se stal generálmajorem. Při tažení roku 1805 vedl brigádu, která tvořila součást ruských sil v Evropě, a prokázal svůj talent v bitvě u Pultusku. U Preisisch-Ailau byl těžce raněn. Po uzdravení si ho všiml car a to mu pomohlo dále rozvíjet kariéru. Od roku 1807 by generálporučíkem a divizním velitelem. V této pozici vynikl v rusko-švédské válce. V roce 1809 následovalo povýšení na pěchotního generála a pověření funkcí hlavního guvernéra Finska a vrchního velitele finských ozbrojených sil. V letech 1810-12 jako ministr obrany prováděl reorganizaci armády a výrazně zvýšil její početní stav. Od roku 1812 velel největší (1. západní) armádě a po vypuknutí války všem ruským vojskům (na návrh Kutuzova). V bitvě u Borodina velel pravému křídlu armády a několikrát osobně stanul v čele útoku. Z nervového vypětí a vyčerpání onemocněl a do armády se vrátil až v roce 1813. Působil jako velitel třetí armády. V letech 1813-1815 se mu dařilo při bitvách v Evropě a za to byl vyznamenán řádem sv. Jiří prvního stupně a dostal titul hraběte a vévody. V roce 1818 odejel do Německa na léčení a tam také zemřel.
